УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 127/10342/18
провадження № 51-6530ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 грудня 2019 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017020010005088, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 23 жовтня 2017 року точний час не встановлено, за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, під надуманим приводом проникли у квартиру АДРЕСА_2 до раніше знайомої їм ОСОБА_6 , де  ОСОБА_5 , з метою відволікання уваги попросив останню дати йому води запити пігулку, аособа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи таємно викрав полімерний пакет, в якому знаходилися належні ОСОБА_7 гроші в сумі 1 тис. 900 Євро, що станом на 23 жовтня 2017 року еквівалентно 59 тис. 590 грн 84 коп. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 грудня 2019 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій, при призначенні засудженому покарання, не врахували дані, які характеризують його особу, а саме те, що він: щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував шкоду потерпілій, задовільно характеризується по місцю проживання, раніше не судимий, вчинив злочин вперше, на обліку у лікаря нарколога та психіатра  не перебуває. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. При цьому захисник ОСОБА_4 вказує на те, що засудженому не була надана належна правова допомога адвокатом, яка брала участь в суді першої інстанції за призначенням.  
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3 ст. 185 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Серед іншого, твердження в касаційній скарзі захисника стосуються невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість. 
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 виду і міри покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до умисних тяжких корисливих злочинів та його особу, який раніше не судимий, на облікуу лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання компрометуючих даних не надходило, за місцем навчання характеризується посередньо, а також його молодий вік. Крім того суд врахував, що засуджений шкоду потерпілій не відшкодував та її думку, яка просила призначити йому суворе покарання. При цьому обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання  ОСОБА_5 суд не встановив.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, захисник не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і міри призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Посилання захисника на те, що суди при призначенні засудженому покарання не врахували, що він частково відшкодував потерпілій шкоду, є безпідставними, оскільки з судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 почав частково відшкодовувати завдану потерпілій шкоду лише після ухвалення вироку та більш як через два роки після вчиненого кримінального правопорушення, тому це можна розцінювати як початок виконання обвинуваченим судового рішення в частині цивільного позову, а тому не може бути достатньою підставою для пом`якшення ОСОБА_5 покарання.
Верховний Суд відхиляє доводи захисника про щире каяття засудженого, у зв`язку з тим, що вони не знайшли свого підтвердження, оскільки, як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, судами встановлено, що ОСОБА_5 надав суду суперечливі показання, з метою уникнення відповідальності за скоєне. 
Також Верховний Суд вважає, що доводи захисника про порушення прав засудженого на захист є безпідставними, оскільки у суді першої інстанції захист здійснювала адвокат ОСОБА_8 , даних про те, що остання неналежно здійснювала свої повноваження щодо захисту прав засудженого з копії судового рішення не вбачається, а захисник ОСОБА_4 , у своїй касаційній скарзі, не навів належного обґрунтування та не підтвердив доказами ці обставини.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 грудня 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                      ОСОБА_3