ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року	Львів	Справа № 161/1110/20 пров. № А/857/1866/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Герман О.В.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         Бунь А.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 21.01.2020р. в адміністративній справі за позовом Управління ДМС України у Волинській обл. до громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення (суддя суду І інстанції: Кихтюк Р.М., час та місце ухвалення, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 17 год. 32 хв. 21.01.2020р., м.Луцьк Волинської обл., 21.01.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

21.01.2020р. позивач Управління ДМС України у Волинській обл. звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив видворити громадянина Республіки Польща ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України; затримати громадянина Республіки Польща ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на термін 6 (шість) місяців для забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України; в порядку п.3 ч.2 ст.371 КАС України звернути рішення суду до негайного виконання (а.с.1-3).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 21.01.2020р. заявлений позов задоволено частково; вирішено видворити громадянина Республіки Польща ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; рішення суду допущено до негайного виконання (а.с.27-28).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач громадянин Республіки Польща ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.30-33).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що причиною неможливості повернення в Республіку Польща був догляд за своєю сім`єю, при цьому його дружина перенесла важку операцію, а спільна дитина є дитиною-інвалідом, через що потребує стороннього догляду.
Під час вирішення спору суд не надав правової оцінки міжнародним договорам, учасником яких є Україна; не врахував інтереси чотирьох неповнолітніх дітей, які проживають разом з позивачем. Він тривалий час проживає в Україні, не переховується, при цьому органи влади знали про місце його проживання.
Отже, що будь-які правові підстави для видворення за розглядуваних обставин є відсутніми.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Як слідує з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документований паспортом Республіки Польща № НОМЕР_1 , виданим 13.02.2009р. і дійсним до 13.02.2019р. (строк дії завершився) (а.с.17).
           21.04.2012р. відповідач прибув на територію України, після закінчення дозволеного строку перебування за межі України не виїхав.
          Підстав для продовження терміну перебування в останнього не має; також відповідач із заявами про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався.
31.10.2019р. працівниками поліції Володимир-Волинського відділу поліції виявлено по вул.Шевченка, 11 у м.Володимир-Волинський Волинської обл. громадянина Республіки Польща ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. ОСОБА_3 , Республіка Польща.
01.11.2019р. позивачем прийнято рішення № 0712/26/05 про примусове повернення громадянина Республіки Польща ОСОБА_4 , яке доведено до відома позивача під розпис і останній зобов`язався покинути територію України не пізніше 29.11.2019р. (а.с.7, 11) та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, якою за вчинення вищезазначеного правопорушення на позивача накладено штраф в сумі 1700 грн. (а.с.10).
21.01.2020р. відповідача виявлено у м.Володимир-Волинський та доставлено до Управління ДМС України у Волинській обл., де його затримано у зв`язку із вчиненням правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП, для вирішення питання про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства (а.с.18).

          Приймаючи рішення по справі та часткового задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виконав рішення від 01.11.2019р. про примусове повернення до країни походження, перебуває на території України без законних підстав, а тому існують підстави для його видворення.
          Водночас, особу іноземця встановлено, відоме його місцепроживання, де він проживає тривалий час з цивільною дружиною та неповнолітніми дітьми, через що вимога про примусове затримання з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства не підлягає до задоволення.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є невірними, оскільки вони не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та суперечать вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно із ст.2 вказаного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
За приписами ч.1 ст.26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 вказаного Закону).
Абзацом першим ч.1 ст.30 наведеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Відповідно до абз.1 ч.4 ст.30 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
За приписами ч.1 ст.29 вказаного Закону передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.
Пунктом 22 ст.1 вказаного Закону визначений термін: реадмісія - передача з території України або приймання на територію України іноземців та осіб без громадянства на підставах та в порядку, встановлених міжнародними договорами України.
Згідно з ст.2 наведеного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Законом України № 116-VI від 15.01.2008р. «Про ратифікацію Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб» ратифіковано Угоду між Україною та Європейським Співтовариством про Реадмісію осіб, підписану 18.06.2007р. в м.Люксембурзі.
Відповідно до ст.2 цієї Угоди (Реадмісія власних громадян) Запитувана держава на запит Запитуючої держави та без будь-яких інших формальностей, крім тих, що передбачені цією Угодою, буде приймати на свою територію всіх осіб, які не виконують чинних умов стосовно в`їзду на територію Запитуючої держави чи перебування на ній або припинили виконувати такі умови, якщо надано докази відповідно до статті 6 цієї Угоди того, що вони є громадянами Запитуваної держави. 
Те саме стосується осіб, які після в`їзду на територію Запитуючої держави припинили громадянство Запитуваної держави й не набули громадянства Запитуючої держави. 
Згідно з ст.6 (Засоби доведення громадянства) громадянство Запитуваної держави відповідно до пункту 1 статті 2 цієї Угоди може бути: 
a) доведене одним з документів, перелічених у додатку 1 до цієї Угоди, навіть якщо строк їхньої дії закінчився. Якщо такі документи надаються, Запитувана держава визнає громадянство без необхідності проведення дальшого розслідування. Громадянство не може бути доведено на підставі підроблених або сфальсифікованих документів; 
b) установлено на підставі одного з документів, перелічених у додатку 2 до цієї Угоди, навіть якщо строк їхньої дії закінчився. Якщо такі документи надаються, Запитувана держава визнає громадянство встановленим, якщо інше не буде доведено за результатами розслідування за участю компетентних органів Запитуючої держави. Громадянство не може бути встановлено за допомогою підроблених або сфальсифікованих документів. 
Як слідує з додатку 1 до загального списку документів, надання яких уважається доказом громадянства (підпункт "а" пункту 1 статті 6) включені:
- паспорти будь-якого виду (національні, дипломатичні, службові, колективні паспорти й документи, що їх замінюють, у тому числі дитячі паспорти); 
- національні посвідчення особи (у тому числі тимчасові або попередні); 
- військові квитки та військові посвідчення особи; 
- посвідчення особи моряка, посвідчення капітана, паспорт моряка; 
- документи, що посвідчують громадянство, та інші офіційні документи, в яких згадується або зазначається громадянство. 

Таким чином, громадяни Республіки Польща, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають реадмісії, що в свою чергу виключає можливість застосування до них процедури примусового видворення, а відповідно й затримання з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що належність особи ОСОБА_1 до громадянства Республіки Польща позивачем не ставилося під сумнів, а відсутність відомостей про громадянство відповідача не покладалося у підстави позову для примусового видворення іноземця з України. 
Більше того, позивач звертаючись до суду першої інстанції вказував відповідача - громадянина Республіки Польща ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Касаційного адміністративного суду від 20.12.2019р. у справі № 308/3730/17, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що органи чи суди, які уповноважені приймати рішення про видворення, повинні враховувати всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни (рішення Європейського Суду з прав людини /ЄСПЛ/ у справі «Бултіф проти Швейцарії»).
ЄСПЛ вказує на два принципи, які можуть бути враховані в критеріях, що були визначені в рішенні у справі «Бултіф проти Швейцарії»:
найкращі інтереси для добробуту дітей;
міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї в країні перебування та в країні приїзду.

Матеріалами справи стверджується факт постійного проживання відповідача на території України, починаючи з 21.04.2012р.; наявність у нього визначеного місця перебування, де також проживають його неповнолітні діти 2010, 2007, 2009 і 2011 років народження, серед яких є одна дитина-інвалід (а.с.35-41). Також цивільна дружина відповідача отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченій сім`ї (а.с.42).
З урахуванням наведеного, під час розгляду справи щодо примусового видворення суд повинен враховувати не лише порушення відповідачем міграційного законодавства щодо перебування на Україні, але й суспільні зв`язки особи, час перебування в країні, ступінь інтегрованості та мову, якою вона користується.
Водночас, вагомих причин для розірвання зв`язків між батьком та дітьми шляхом примусового видворення позивачем не наведено. 
При цьому, врахування сталих родинних зв`язків, що виникли в особи, яка підлягає видворенню, подальших наслідків такого видворення обов`язково підлягає, на думку колегії, врахуванню під час вирішення такого питання.

          Оцінюючи наведені обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення у справі, неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягає застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 288, 289, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.п.1, 4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської обл. від 21.01.2020р. в адміністративній справі № 161/1110/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову Управління ДМС України у Волинській обл. до громадянина Республіки Польща ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного судового рішення: 19.02.2020р.