Постанова
Іменем України
 
05 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 2601/18570/12
провадження № 61-16564св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєркова Наталія Володимирівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Мостової Г. І., Музичко С. Г., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєркова Наталія Володимирівна, про визнання заповіту недійсним.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2012 року  ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Звєркова Н. В., про визнання заповіту недійсним.
Позов мотивовано тим, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 . В цьому ж будинку у квартирі АДРЕСА_2 проживало подружжя: ОСОБА_3 , 1926 року народження, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, які своїх дітей не мали.
 
Після смерті у жовтні 2010 року ОСОБА_3 та внаслідок значного погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 усі її побутові проблеми позивач вимушено взяла на себе. 
 
22 лютого 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким усе належне їй майно заповіла позивачу. З 05 квітня 2012 року по день смерті ОСОБА_4 фактично знаходилась на стаціонарному лікуванні та матеріальному забезпеченні ОСОБА_1 
 
09 травня 2012 року відповідач, дізнавшись від позивача про лікарню, в якій на той час перебувала ОСОБА_4 та отримавши її паспорт, перевела спадкодавця в іншу лікувальну установу, де вона згодом померла.
 
Після смерті ОСОБА_4 позивач дізналась про складений заповіт від 29 травня 2012 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , що був посвідчений нотаріусом у присутності двох свідків.
 
Посилаючись на те, що такий заповіт не міг бути складений, оскільки 26 травня 2012 року вона зустрічалась з ОСОБА_4 , яка на той час була у слабкому стані, а також на те, що на час підписання заповіту ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 , укладений на користь ОСОБА_2 та посвідчений 29 травня 2012 року.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у складі судді Ладиченко С. В. у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 при складанні заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. При цьому суд першої інстанції керувався висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 245 від 30 березня 2015 року та висновком судово-психіатричної експертизи № 114 від 12 лютого 2016 року.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним заповіт, укладений від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , посвідчений 29 травня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрковою Н. В. за реєстровим № 2212.
 
При ухваленні постанови апеляційний суд, надаючи перевагу висновку експертів від 22 червня 2017 року № 29 перед висновком експертів від 12 лютого 2016 року № 114, вказав, що такий висновок зроблено на підставі всебічно проаналізованих даних медичної документації та з урахуванням показань свідка ОСОБА_5 , яка також була допитана в судовому засіданні. Крім цього, колегією суддів апеляційного суду також враховано, що перший заповіт, який ОСОБА_4 склала 22 лютого 2011 року на користь позивача, був вчинений нею особисто, без допомоги сторонніх осіб та в приміщенні нотаріальної контори.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року,  ОСОБА_2 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
20 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Лесько А. О. та ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
У відповідності до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
27 вересня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 31 січня 2020 року визначено колегію суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи у складі: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Литвиненко І. В., Сердюк В. В., Фаловська І. М.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про задоволення позову, оскільки ним порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що апеляційний суд при прийнятті судового рішення керувався недопустимими доказами, оскільки покладений в основу оскаржуваного судового рішення висновок судово-психіатричної експертизи від 22 червня 2017 року є необ`єктивним та таким, що суперечить матеріалам справи. Відповідач, посилаючись на існування проведених у справі судових експертиз із протилежними висновками, заявляла клопотання про призначення комісійної судово-психіатричної експертизи, яке апеляційним судом задоволено не було. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
До Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, поданий ОСОБА_1 , в якому наявні посилання на те, що доводи касаційної скарги не спростовують обставини, встановлені апеляційним судом, а також на те, що касаційна скарга не містить обґрунтувань у чому полягає неправильне застосування судом норм матеріального права щодо визнання оскаржуваного заповіту недійсним чи порушення норм процесуального права.
 
Посилаючись на наведе, ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
22 лютого 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, за яким все своє майно на день смерті заповіла ОСОБА_1 
 
29 травня 2012 року від імені ОСОБА_4 складений новий заповіт, за яким вона все своє майно на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_2 . У тексті цього заповіту зазначено, що у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 , за її дорученням, у її присутності, у присутності нотаріуса, заповіт підписаний ОСОБА_6 та посвідчено у присутності свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Також вказано, що у зв`язку з хворобою заповідача заповіт посвідчений в терапевтичному відділенні лікарні ДПМНПО «Медбуд» «АТХК «Київміськбуд» за адресою: м. Київ, просп. Червонозоряний, 17 о 8:30 год.
 
Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, реєстрація заповіту проведена 29 травня 2012 року о 16:41 год.
 
Встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2  о 13:25 год. Згідно довідки від 30 травня 2012 року причиною смерті вказано «хронічна ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз».
 
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що оскаржуваний нею заповіт було складено у день, коли ОСОБА_4 знаходилась в тяжкому стані в реанімації, всього за декілька годин до смерті. Позивач вважає, що стан здоров`я ОСОБА_4 не давав їй можливості розуміти значення своїх дій і усвідомлювати їх наслідки.
 
Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 березня 2015 року № 245, проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_4 на момент посвідчення нотаріусом від її імені заповіту від 29 травня 2012 року страждала астенічним соматогенно-обумовленим синдромом на тлі органічного ураження головного мозку судинного генезису (F 06.8) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року у справі було призначено додаткову експертизу, з огляду на необхідність врахування показів свідка ОСОБА_5 , яка працювала завідуючою терапевтичним відділенням ДПМНПО «Медбуд» ПАТ «ХК «Київміськбуд».
 
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 12 лютого 2016 року № 114, який складений Київським міським центром судово-психіатричної експертизи за наслідками проведеної додаткової експертизи, ОСОБА_4 на момент посвідчення нотаріусом від її імені заповіту від 29 травня 2012 року, страждала астенічним соматогенно-обумовленим синдромом на тлі органічного ураження головного мозку судинного генезису (F 06.8) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.
 
Під час першого перегляду справи Апеляційним судом м. Києва було призначено у даній справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.
 
Відповідно до висновку Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 22 червня 2017 року № 29 ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення нотаріусом від її імені заповіту на користь ОСОБА_2 29 травня 2012 року.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
 
Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.
 
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.
Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Згідно із висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 березня 2015 року № 529 ОСОБА_4 на момент посвідчення нотаріусом від її імені заповіту від 29 травня 2012 року страждала астенічним соматогенно-обумовленим синдромом на тлі органічного ураження головного мозку судинного генезису (F 06.8) і за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.
 
Вважаючи, що вказаний висновок має істотну неповноту, а також виходячи з того, що експерти посилались на кваліфікацію хвороб, не передбачену в Україні, на стадії апеляційного розгляду було задоволено клопотання представника позивача та призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу (ухвала Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року).
 
Висновком повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 22 червня 2017 року № 29, наданим Українським науково-дослідним інститутом соціальної і судової психіатрії та наркології, встановлено, що  ОСОБА_4 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення нотаріусом від її імені заповіту на користь ОСОБА_2 29 травня 2012 року.
 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
У відповідності до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
 
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку та обґрунтовано відхилив висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 лютого 2016 року № 114, надавши перевагу висновку експертів від 22 червня 2017 року № 29, при складанні якого експертами було повно проаналізовано дані медичної документації огляду ОСОБА_4 , а також взято до уваги показання допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_5 , яка працювала завідувачем терапевтичним відділенням лікарні, та враховано, що заповідач, перебуваючи у лікарні, не повідомляла лікарів про свій намір скласти заповіт. 
 
Зазначеним спростовуються доводи касаційної скарги відповідача щодо необґрунтованості оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та неналежності наявного у справі доказу - експертного висновку від 22 червня 2017 року № 29.
 
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо недійсності оскаржуваного позивачем заповіту від 29 травня 2012 року у зв`язку із доведеною відсутністю волевиявлення заповідача на його складання, що підтверджується належними та допустимими доказами, яким апеляційним судом була надана належна правова оцінка. 
 
При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до положень частини другої-четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.
 
Тобто, чинність попереднього заповіту не відновлюється у випадку, коли новий заповіт був визнаний недійсним, за виключенням випадків, коли недійсність нового заповіту зумовлена вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (стаття 225 ЦК України), або якщо новий заповіт визнаний судом недійсним як такий, що було вчинено під впливом насильства (стаття 231 ЦК України). Існування таких винятків обумовлено відсутністю волі спадкодавця на складання нового заповіту,а відтак - презумпцією волі на збереження чинними умов попередньо складеного заповіту.
 
Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі№ 755/15670/16-ц (провадження № 61-27010св18) та від 30 жовтня 2019 року у справі № 695/506/13-ц (провадження № 61-21968св18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної  інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий      Судді:	В. С. Висоцька      А. І. Грушицький      І. В. Литвиненко 	
 	    В. В. Сердюк     	
 	І. М. Фаловська