ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

11 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/7512/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,     

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційні скарги Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, Пономаренка Романа Володимировича
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року (суддя Златін С.В., повний текст рішення складено 20.11.2019) в адміністративній справі
за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ
до Пономаренка Романа Володимировича
треті особи Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, Головне управління МВС України в Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії
про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, в якому позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі центрального органу виконавчої влади – МВС України в особі його структурного підрозділу – Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, витрати, пов`язані з його утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ у розмірі 95250,43 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі центрального органу виконавчої влади – МВС України в особі його структурного підрозділу – Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з його утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ у розмірі 66809,88 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю. Відповідач, в свою чергу, не погоджуючись з рішенням в частині задоволених вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю. Апеляційні скарги ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків. 
Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджується, що між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ, ОСОБА_2 Романом Володимировичем та Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області укладено договір від 09.08.2010 № 180, за умовами якого відповідач повинен отримати підготовку на денній формі навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем за напрямом (спеціальністю) бакалавр правознавство та відшкодувати фактичні витрати на підготовку у разі, зокрема, відмови віл подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ та звільнення з органів внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.
На підставі наказу  Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 31.07.2010 № 42 ос ОСОБА_1 з 09.08.2010 був зарахований курсантом першого курсу університету.
Відповідно до наказу  Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 28.02.2014 № 44 ос ОСОБА_1 відряджено до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, яке призначило відповідача на посаду слідчого згідно з наказом від 03.03.2014 № 47 о/с.
Наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 18.08.2015 № 195 ос ОСОБА_1 зараховано з 31.08.2015 слухачем магістратури денної форми навчання за спеціальністю правознавство за державним замовленням.
Між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ, ОСОБА_2 Романом Володимировичем та Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області укладено контракт № 3001 від 07.02.2017про здобуття освіти в ДДУВС, умови якого застосовуються до відносин, які виникли з 01.09.2015.
У зв`язку з успішним закінченням Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ і отриманням освітнього ступеня «магістр», позивачем було видано наказ від 16.02.2017 № 35 ос про направлення ОСОБА_1 з 20.02.2017 у розпорядження до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області для призначення на посаду.
Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області призначило відповідача на посаду слідчого, про що видано наказ від 20.02.2017 № 72 о/с.
ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області від 31.07.2017 № 244 о/с звільнений з 31.07.2017 з органів поліції за власним бажанням.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що з моменту закінчення навчання за договором № 180 від 09.08.2010 до моменту звільнення відповідача за власним бажанням з лав Національної поліції України пройшло більше ніж три роки, а тому відповідач не повинен відшкодовувати позивачу фактичні витрати на підготовку у розмірі 28440,55 грн. за договором № 180 від 09.08.2010 про підготовку фахівців у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, адже відповідач у зв`язку із зарахуванням до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання 18.08.2015, тобто після дня призначення на відповідну посаду в органах внутрішніх справи (органах поліції), не припинив службу в поліції. Вказане додатково також підтверджується копією трудової книжки відповідача, яка міститься у матеріалах справи, з якої вбачається, що відповідач безперервно працював в органів внутрішніх справ (органах поліції) з 09.08.2010 по 31.07.2017
Решта витрат, за висновком суду першої інстанції, підлягає стягненню з відповідача, адже матеріалами справи підтверджується, що після закінчення навчання відповідач 20.02.2017 відповідач був призначений на посаду слідчого відповідно до наказу Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області від 20.02.2017 № 72 о/с, проте 31.07.2017 відповідач за власним бажанням звільнений з органів поліції згідно з наказом Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області від 31.07.2017 № 244 о/с, тобто протягом трьох років після закінчення навчального закладу, а тому повинен відшкодувати витрати на утримання в навчальному закладі.
У спростування відповідних висновків суду першої інстанції, позивач зазначає, що внаслідок зарахування на навчання для здобуття кваліфікації «магістр», відповідач припинив виконання службових обов`язків на посаді, а тому не можна зараховувати період навчання за денною формою до несення служби в органах внутрішніх справ (національної поліції) у спірних правовідносинах.
Відповідач, в свою чергу, зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що контракт № 3001 від 07.02.2017 був укладений і підписаний всіма сторонами до набрання чинності постанови КМ України № 261 від 12.04.2017, а тому остання не може застосовуватися до спірних правовідносин. На момент укладання контракту чинною була постанова КМ України № 313 від 01.03.2007, яка визначала виключні підстави для відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ. Також посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.02.2019 у справі № 617/640/ 16-ц та зазначає, що з розрахунку витрат на утримання в навчальному закладі повинно бути вирахувано в частині стягнення грошового забезпечення в сумі 63234,51 грн., яке було отримано в період перебування на посаді слухача магістратури.
Спірні правовідносини регулюються, зокрема, Законом України «Про Національну поліцію», статтею 74 якого визначено, що підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається. Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої  статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої  статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, зазначених у частині четвертій цієї статті, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 261 від 12.04.2017 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських. 
Вказаним Порядком передбачено, що звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) є підставою для відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія). Розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю. Розрахунок комунальних послуг та спожитих енергоносіїв здійснюється виходячи із середнього обсягу споживання у відповідному вищому навчальному закладі на одну особу за добу за період її фактичного перебування в такому закладі. На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи. Витрати відшкодовуються особою в повному розмірі за весь період її фактичного навчання.
Викладені норми права спростовують доводи відповідача про неправомірне включення позивачем до розрахунку витрат, які підлягають відшкодуванню, суми грошового забезпечення.
Також помилковим є посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин постанови Кабінету Міністрів України № 313 від 01.03.2007, адже спірні правовідносини виникли не в момент укладання контракту, а в момент звільнення відповідача зі служби в органах Національної поліції.
Необґрунтованим є й посилання на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові в цивільній справі № 617/640/ 16-ц, адже певні правові висновки були викладені судом під час вирішення спору щодо законності окремих умов договору на навчання.
У даних правовідносинах укладені договори є чинними, не оскаржені та не скасовані в судовому порядку, а тому умови вказаних договорів підлягають виконанню сторонами, які їх підписали.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що як договір № 180 від 09.08.2010, так і контракт № 3001 від 07.02.2017 містять умову, згідно з якою відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з грошовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. 
Також за умова вищевказаних правочинів, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначений замовником, і відпрацювати не менше трьох років.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що за договором № 180 від 09.08.2010 ОСОБА_1 закінчив навчання та був відряджений з 01.03.2014 до ГУМВС України в Дніпропетровській області.
Наказом ГУМВС України в Дніпропетровській області  № 47 о/с від 03.03.2014 лейтенанта міліції ОСОБА_1 призначено на посаду слідчого слідчого відділу Заводського районного відділу Дніпродзержинського міського управління. 
Відповідно до наказу ДДУВС від 18.08.2015 № 195 ос ОСОБА_1 було зараховано з 31.08.2015 слухачем магістратури денної форми навчання за державним замовленням.
Таким чином, з 31.08.2015 відповідач припинив виконання службових обов`язків на посаді слідчого слідчого відділу Заводського районного відділу Дніпродзержинського міського управління, тобто термін, визначений п. 2.3.5 Договору № 180 від 09.08.2010, перервався.
Суд першої інстанції помилково ототожнює стаж служби в органах внутрішніх справ (національній поліції), зі строком несення служби після закінчення навчання за державним замовленням, адже останній, за умовами договору, пов`язаний з прибуттям до місця призначення та виконанням службових обов`язків за посадою, тоді як продовження навчання не пов`язано з виконанням службових обов`язків за посадою.
Остаточно відповідач припинив навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ у 2017 року, наказом ДДУВС № 35 ос від 16.02.2017 з 20 лютого 2017 року був направлений у розпорядження до ГУНП в Дніпропетровській області.
На посаді слідчого слідчого відділу Південного відділення поліції Кам`янського відділу поліції ОСОБА_2 Р.В. відпрацював з 20.02.2017 по 31.07.2017. 
Тобто, загальний термін служби ОСОБА_1 після закінчення навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ склав 707 днів – 1 рік, 11 місяців, 9 днів (з 03.03.2014 по 31.08.2015 – 546 днів (1 рік, 5 місяців, 28 днів), з 20.02.2017 по 31.07.2017 по 31.07.2017 – 161 день (0 років, 5 місяців, 11 днів)).
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позов  Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ підлягає задоволенню у повному обсязі.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його скасування.
                              
                              Керуючись ст.ст. 243, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :
                              
                              Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
                              Апеляційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ задовольнити.
                              Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року в адміністративній справі № 160/7512/19 в частині відмови у задоволенні позову скасувати.
                              Позов Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ задовольнити повністю.
                              Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства внутрішніх справ України в особі його структурного підрозділу – Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, витрати, пов`язані з його утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі 95250 (дев`яносто п`ять тисяч двісті п`ятдесят) грн. 43 коп.
                              Постанова суду набирає законної сили з 11 лютого 2020 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
                              Повна постанова складена 11 лютого 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова