Постанова                                                 
Іменем України
 
21 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 404/3360/18
провадження № 61-15873св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Імперія-Агро»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою Акціонерного товариства «ОТП Банк» на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 
2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 липня 
2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (скорочена назва - АТ «ОТП Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
 
Позовна заява мотивована тим, що 26 липня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Імперія Агро» (далі - ТОВ «Імперія Агро») та АТ «ОТП Банк» було укладено договір про надання банківських послуг 
№ СR 17-218/28-2, згідно якого Банк надав на вимогу клієнта банківську послугу (всі та/або будь-яка з послуг, дій Банку для, за наказом або на користь клієнта, зокрема кредит та кредитна лінія, овердрафт, акредитив, гарантія, аваль), генеральний ліміт якої дорівнює 5 000 000,00 грн. (підпункт 34.1 договору) строком повернення до 31 серпня 2018 року. До вказаного договору сторони внесли зміни та доповнення, зокрема, договором від 06 грудня 2017 року 
№ 1 вони змінили генеральний ліміт, збільшивши його до 10 000 000,00 грн, і кінцевий строк виконання зобов`язань позичальника встановили до 31 серпня  2018 року. Відповідно до пункту 28.1.8 та 28.2.8. договору про зміну, стандартний розмір процентної ставки щодо Овердрафту сторонами встановлено 18,0 % річних. Також вказували, що 26 липня 2017 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, між Банком та 
ОСОБА_1 було укладено договір поруки № SR17-275/28-2. Зазначали, що позичальник - ТОВ «Імперія-Агро» порушило свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в результаті чого утворилася заборгованість. Враховуючи, що виконання зобов`язань позичальника забезпечено порукою ОСОБА_1 , то вони мають право пред`явлення своїх вимог до поручителя.
 
У зв`язку з викладеним АТ «ОТП Банк» просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором про надання банківських послуг від 
26 липня 2017 року № СR 17-218/28-2 у розмірі 10 271 856,01 грн, з яких: 9 944 807,78 грн - заборгованість за овердрафтом; 196 585,36 грн - заборгованість за відсотками; 130 462,87 грн - заборгованість з пені, нарахованої на прострочене тіло кредиту та відсотки.
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2018 року клопотання ОСОБА_1 , подане представником ОСОБА_2 , про залучення третьої особи задоволено.
Залучено ТОВ «Імперія-Агро» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача у цивільній справі за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2019 року, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 
04 липня 2019 року, провадження у справі за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Імперія-Агро», про стягнення кредитної заборгованості закрито.
 
Судові рішення мотивовано тим, що на час пред`явлення позову саме в цій справі, законодавством України передбачено, що до юрисдикції господарських судів належать розгляд спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Таким чином, оскільки АТ «ОТП Банк» (юридична особа) пред`явив вимоги до фізичної особи - поручителя ТОВ «Імперія-Агро» (юридична особа - позичальник за кредитним договором) на підставі договору поруки, то розгляд такої справи не відноситься до юрисдикції загальних судів, а належить до юрисдикції господарського суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У серпні 2019 року АТ «ОТП Банк» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили незаконні та необґрунтовані судові рішення, оскільки ними неповно з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, висновки судів не відповідають фактам у справі. Звертають увагу на те, що суди обох інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно встановили підсудність справи. Вказують, що їх право на звернення до суду загальної юрисдикції з цим позовом передбачене статтею 
19 ЦПК України, а звернення Банку з вимогами до фізичної особи - поручителя в порядку господарського судочинства суперечить нормам ГПК України.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ «ОТП Банк» на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 липня 2019 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Кіровського районного суду м. Кіровограда.
 
24 вересня 2019 року справу № 404/3360/18 передано до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами було встановлено, що 26 липня 2017 року між ТОВ «Імперія-Агро» та АТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір про надання банківських послуг 
№ СR17-218/28-2, зокрема кредиту (а. с. 9-56 том 1).
 
Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань, які витікають з договору про надання банківських послуг від 26 липня 2017 року 
№ СR17-218/28-2, між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № SR17-275/28-2, згідно якого поручитель зобов`язувався нести відповідальність за невиконання ТОВ «Імперія-Агро» належним чином зобов`язання щодо повернення отриманих в кредит коштів (а. с. 57-81 том 1).
 
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року у справі № 915/451/18 позов АТ «ОТП Банк» до ТОВ «Імперія-Агро» про стягнення грошових коштів задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ТОВ «Імперія-Агро» на користь АТ «ОТП Банк» 10 271 856,01 грн за кредитним договором від 26 липня 2017 року № СR17-218/28-2.
Вирішено питання щодо судових витрат (а. с. 126-129 том 1).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 
2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким чинні ГПК України та ЦПК України викладено у новій редакції.
 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.
 
За змістом пункту 1 частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
 
З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
 
У травні 2018 року АТ «ОТП Банк» подало до суду позов, у якому заявило вимоги до фізичної особи як поручителя за договором поруки, укладеним на забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи. Тобто між позивачем та відповідачем наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.
 
Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.
 
Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука.
 
Відповідно до положень статей 553, 554, 626 ЦК України за договором поруки, який є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.
 
Також необхідно зазначити, що відповідно до положень частини другої статті 
4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
 
Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, названі в статті 4 цього Кодексу, тобто фізичні особи, які не є підприємцями, а випадки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, чітко визначені положеннями статті 20 ГПК України (підпункти 5, 10, 14 частини першої статті 20 ГПК України).
 
Положення підпункту 1 частини першої статті 20 ГПК України не пов`язують також належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, з об`єднанням таких позовних вимог із вимогами до особи - боржника за основним зобов`язанням.
 
Отже, на час пред`явлення позову у цій справі, законодавством України передбачено, що до юрисдикції господарських судів належать розгляд спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду саме цієї справи.
 
Такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження 
№ 12-170гс18), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, виходячи з аналізу змісту норм процесуального права та підстав поданого позову, дійшли правильного висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки між АТ «ОТП Банк» та відповідачем у справі наявний спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними вище приписами ГПК України.
 
Отже, враховуючи викладене, з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII до юрисдикції господарських судів належать спори щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
 
Доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судами обох інстанцій обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українивиходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» залишити без задоволення.
 
Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 04 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. А. Калараш 
 
 В. М. Сімоненко
 
 С. П. Штелик