ПОСТАНОВА
Іменем України
31 січня 2020 року 
м. Київ
справа №725/3421/16-а
адміністративне провадження №К/9901/13188/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді - Єзеров А.А., Кравчук В.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на постанову Першотравневого районного суду міста Чернівці від 13.09.2016р. (суддя - Стоцька Л.А.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016р. (судді - Соврига Д.І., Курко О.П., Білоус О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, 
встановив:
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:
-визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України м. Чернівці щодо відмови у поновленні пенсії за віком;
-стягнути пенсію за віком за період з 01.06.2015р. по 01.11.2015р.;
-поновити виплату пенсії за віком з 01.11.2015р.
В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що дії пенсійного органу щодо припинення виплати їй пенсії є незаконними та такими, що суперечать Конституції України, іншим актам чинного законодавства.
Постановою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 13.09.2016р., залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016р., позов задоволено частково.
Визнано неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 03.02.2016р. щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 26.01.2016р.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З рішеннями судів попередніх інстанцій не погодився відповідач, звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на те, що припинивши виплату пенсії позивачу відповідач діяв відповідно до вимог діючого законодавства.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
В ході розгляду справи судами встановлено, що з 01.02.1993р. позивач обіймала посаду судді в Першотравневому районному народному суді м. Чернівці, а з 01.08.1996р. по даний час обіймає посаду судді Апеляційного суду Чернівецької області.    
З 20.04.2011р. позивач перебуває на обліку у відповідача як одержувач пенсії за віком відповідно до    Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З 01.04.2015р. виплата пенсії позивачу була припинена у зв`язку з прийняттям    Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015р.
У лютому 2016 року позивач звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати їй пенсії за віком.
Листом від 03.02.2016р. відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для відновлення виплати пенсії, з посиланням на ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»    в редакції від 02.03.2015р. та від 24.12.2015р.
Не погоджуючись з діями відповідача щодо зупинення виплати пенсії та відмови у поновленні її виплати, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з 01.06.2015р. особам, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, а тому з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначеної відповідно до Закону №1058-ІV.
Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що з 01.06.2015р. перешкоди для виплати позивачу вказаної пенсії відсутні.
Задовольняючи часткового позовні вимоги суди, серед іншого, керувались рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016р. №4-рп/2016.
Разом з тим, враховуючи дату звернення позивача до суду з даним позовом та встановлені процесуальним законом строки звернення до суду, суди дійшли висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з 26.01.2016р.
З висновками судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог колегія суддів не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на час призначення пенсії за віком позивачу) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у  заяві  місцем  фактичного проживання пенсіонера в межах України або  перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у  порядку,  передбаченому  законодавством.
Однак, в наступному законодавство, яке регулювало зазначені правовідносини, змінилося.
1 квітня 2015 року набрав чинності    Закон №213-VIIІ, яким внесено зміни до    ст. 47 Закону №1058-IV    та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених    законами України "Про статус народного депутата України", «Про державну службу", «Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього    Закону, не виплачуються.
Отже, з 1 квітня 2015 року призначені за    Законом №1058-IV    пенсії за віком не виплачуються, у разі роботи осіб на посадах, які дають право на призначення, зокрема, пенсій у порядку та на умовах, передбачених    Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Разом з тим, п. 5 Прикінцевих положень Закону    №213-VIIІ    передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015    року закону    щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених законів.
Оскільки Закон №213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до    Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Таким чином, з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з    Законом України «Про судоустрій і статус суддів», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного    Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до    Закону №1058-IV.
Разом з тим, з 1 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015р. №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон №911-VIII) яким внесено зміни до частини першої ст. 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", абзаци другий і третій якої викладені в такій редакції: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".
Отже, з 1 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів".
Судами встановлено, що після призначення пенсії у 2011 році та на час зупинення відповідачем виплати позивачу пенсії, вона продовжувала працювати на посаді судді Апеляційного суду Чернівецької області.
Таким чином, з прийняттям Закону №911-VIII право позивача на виплату пенсії в період роботи на посаді судді  з 01.01.2016р. відновлено не було.
Саме з таких підстав відповідач відмовив позивачу у відновленні виплати пенсії з 01.01.2016р. і саме такі підстави відмови підлягали доведенню та перевірці на предмет правомірності в межах розгляду цієї справи.
Оскільки станом на час звернення позивача до відповідача і надання відповідачем відповіді за результатами розгляду звернення положення Закону №911-VIII діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами, в тому числі відповідачем, тому законні підстави для відновлення виплати пенсії позивачу, як діючому судді, у 2016 році були відсутні.
За таких обставин, висновки судів щодо протиправності відмови відповідача відновити виплату позивачу пенсії не грунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.
Посилання судів попередніх інстанцій на рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016р. №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці), як на одну з підстав задоволення позову, є безпідставним, оскільки позивач не обгрунтовувала позовні вимоги таким рішенням, а відмова відповідача у поновленні позивачу виплати пенсії мала місце у лютому 2016 року, тобто до ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення, і саме такі дії Пенсійного органу були предметом розгляду даної справи.
Враховуючи, що в частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення судів попередніх інстанцій не були предметом касаційного оскарження, а тому за правилами частини 1 статті 341 КАС України,  в цій частині рішення судів не переглядаються.
Відповідно до статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Керуючись статтями 341, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
постановив:
Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області -  задовольнити частково.
Постанову   Першотравневого районного суду міста Чернівці від 13.09.2016р. та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016р. в частині визнання неправомірною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 03.02.2016р. щодо поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 26.01.2016р. - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.
В решті постанову Першотравневого районного суду міста Чернівці від 13.09.2016р. та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016р. залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                
О.П. Стародуб                                                                                                              
А.А. Єзеров          
В.М. Кравчук