П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/1603/19	
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача - Турецької І. О.,
суддів - Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДУ «Північна виправна колонія (№90)», в якому просив:
- стягнути суму середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 30 квітня 2016 року по 25 липня 2019 року у сумі 147  034,50 грн.;
- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання ДУ «Північна виправна колонія (№90)» подати до Херсонського окружного адміністративного суду звіт про його виконання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року, яке набрало законної сили, зобов`язано ДУ «Північна виправна колонія (№90)» нарахувати та виплатити позивачу суму невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 15  593,49 грн. Втім, вказане рішення виконано лише 25 липня 2019 року. Таким чином, стягненню підлягають кошти за період затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з 30 квітня 2016 року по 25 липня 2019 року, тобто за 1181 календарних днів в сумі 147  034,50 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ДУ «Північна виправна колонія (№90)» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 30 квітня 2016 року по 25 липня 2019 року у сумі 92  015,30 грн., з подальшим відрахуванням обов`язкових податків і зборів.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції визнав період затримки виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з 30 квітня 2016 року по 25 липня 2019 року, що становить 1181 календарних днів. Вказав, що середньоденне грошове забезпечення позивача перед звільненням складає 100,13 грн., оскільки компенсація за невикористану відпустку в сумі 643,32 грн. не враховується при обчисленні середньої заробітної плати згідно Порядку №100. Таким чином, на думку суду, сума середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 92  015,30 грн.
Суд відмовив позивачу у встановлені судового контролю за виконанням рішення суду зазначивши, що зобов`язання надати такий звіт, це право суду, а не обов`язок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ДУ «Північна виправна колонія (№90)» просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає про неправильність обчислення відліку строку затримки розрахунку при звільненні.

Далі, скаржник вказує про необґрунтоване відхилення його доводів про застосування принципів співрозмірності та справедливості при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
ДУ «Північна виправна колонія (№90)» звертає увагу суду апеляційної інстанції на своєчасність виплати позивачу при звільненні основних складових грошового забезпечення, які мають постійний характер, а також компенсації невикористаної відпустки та оплати за роботу понаднормово.
Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

З 18 лютого 2000 року по 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до наказу №16 о/с від 21 квітня 2016 року позивача звільнено з державної установи Північна виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області (№90) (на даний час - ДУ «Північна виправна колонія (№90)») на підставі ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 29 квітня 2016 року.
Календарна вислуга років на день звільнення склала 16 років 02 місяці 11 днів.
При звільненні ОСОБА_1 не було виплачено грошову допомогу у розмірі 25% щомісячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року у справі №540/138/19, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до ДУ «Північна виправна колонія (№90)» задоволено частково, а саме: зобов`язано ДУ «Північна виправна колонія (№90)» нарахувати та виплатити позивачу суму невиплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 15  593,49 грн.
Рішення суду у справі №540/138/19 набрало законної сили.
Судове рішення виконано ДУ «Північна виправна колонія (№90)» - 25 липня 2019 року.
Враховуючи зазначене, позивач вважає, що у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні, він має право на виплату середнього заробітку за період затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з 30 квітня 2016 року по 25 липня 2019 року у сумі 147  034,50 грн., що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року №2713-IV визначено, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Колегія суддів, з урахуванням висновків Верховного Суду в постанові від 07 серпня 2019 року у справі №0940/1743/18 (К/9901/16947/19), погоджується з судом першої інстанції про те, що спеціальним законом, який регулює оплату праці працівників кримінальної виконавчої служби, не врегульовано питання порядку відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника. Натомість, такі питання врегульовані нормами Кодексу законів про працю України.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З наявних в матеріалах справи Табелю обліку робочого часу за квітень 2016 року та Відомості про забезпечення нагляду на добу вбачається, що ОСОБА_1 в день звільнення, 29 квітня 2016 року, працював на ДУ "Північна виправна колонія (№90)" протягом 8 годин, з 08:00 год. 28 квітня 2016 року по 08:00 год. 29 квітня 2016 року (а.с.32-33).
Таким чином, позивач в день звільнення працював, а тому середній заробіток за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні підлягає стягненню з наступного дня після дати звільнення, тобто з 30 квітня 2016 року, а не дати звернення з вимогою про розрахунок, як це передбачено ст.116 КЗпП України.
Вказані обставини спростовують доводи ДУ «Північна виправна колонія (№90)» про те, що позивач не працював в день звільнення, а тому строк затримання розрахунку, згідно вимог ст. 116 КЗпП, має обчислюватися з наступного дня після дати звернення до суду з позовом у справі №540/138/19, тобто 25 січня 2019 року.
Таким чином, посилання ДУ «Північна виправна колонія (№90)» в апеляційній скарзі на те, що кількість календарних днів, протягом яких відповідач затримав виплату одноразової грошової допомоги при звільненні складає 180 календарних днів, з 25 січня 2019 року (день звернення до суду з позовом у справі №540/138/19) по 25 липня 2019 року (день остаточного розрахунку з позивачем), є помилковим.
На підставі викладеного, судом першої інстанції правильно встановлено період затримки виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, який становить 1181 календарних днів, а саме: з 30 квітня 2016 року (наступний день після звільнення) по 25 липня 2019 року (день остаточного розрахунку з позивачем).

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року, 20 листопада 2013 року, 21 січня 2015 року, 01 квітня 2015 року, 13 березня 2017 року (справи №№ 6-39цс11, 6-114цс13, 6-195цс14, 6-41цс15, 6-259цс17), які суд враховує згідно положень частини п`ятої статті 242 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що протягом 1181 календарних днів відповідачем порушувалися права звільненого на отримання передбаченого законодавством розрахунку. При цьому, відповідачем не доведено суду відсутність в цьому його вини.
Отже, враховуючи встановлену судом вину відповідача у невиконанні обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. 
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним захистом порушеного права ОСОБА_1 є необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 92  015,30 грн.
Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини 5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» - залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                             Л. В. Стас

суддя                                                             Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 25.02.2020 року.