ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1112/20 Справа № 207/1961/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Варенко О.П.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В., 
за участю секретаря Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на  ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року
у цивільній справі за поданням начальника Південного відділу державної виконавчої служби м.Кам`янське головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ніколайчук Ю.А про надання дозволу на примусове проникнення до помешкання боржника ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року задоволено подання начальника Південного відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ніколайчик Ю.А. про надання дозволу на примусове проникнення до помешкання боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
       Надано дозвіл державному виконавцю Південного відділу державної виконавчої служби м. Кам`янське головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на примусове проникнення до будинку АДРЕСА_1 , де мешкає  ОСОБА_1 для проведення державним виконавцем виконавчих дій по виконанню виконавчого листа № 207/1961/14-ц від 23.09.2014 року виданого Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок авансу суму 56 000 грн та 560 грн судового збору.
       Не погодившись з таким судовим рішенням,  ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права,просив скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні подання про надання дозволу на примусове проникнення до його помешкання.
       Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що він не отримував поштою постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, також він не був належним чином повідомлений про намір входження державного виконавця до його домоволодіння. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що він ухиляється від виконання рішення суду, або ж в його приміщенні є речі, за рахунок яких може бути виконане рішення суду.
       Передбаченим ст.360 ЦПК України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.
       Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом встановлено, що на виконанні у державного виконавця Південного відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бережного Д.Б. перебуває виконавче провадження за №АСВП:45684070 з примусового виконання виконавчого листа № 207/1961/14-ц від 23.09.2014 року, виданого Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок авансу суми 56 000 грн та 560 грн судового збору. 
Станом 01.06.2019 року залишок заборгованості за вищезазначеним документом складає 43 888,91 грн (т.4.а.с.140). 
       03.12.2014 року державним виконавцем відділу відповідно до ст.ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21.04.1999 № 606-ХІУ (зі змінами) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (т.4, а.с.139).
       11.12.2014 року державним виконавцем на підставі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (т.4, а.с.141).
       Відповідно до копії постанови Дніпровського апеляційного суду від 22.01.2019 року по справі № 207/1961/14-ц, ОСОБА_1 належить 1/2 частина транспортного засобу марки ВАЗ 2105, 1987 року випуску, номер НОМЕР_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 (т.4, а.с.146-149).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2019 року по справі №202/3264/17 визначено, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина у будинку АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 (т.4, а.с.150-153).
Згідно довідки про склад сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - власник; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - син (т.4, а.с.154).
Відповідно до акту державного виконавця від 21.01.2015 року, державним виконавцем 21.01.2015 року був здійснений вихід за адресою боржника, під час якого встановлено, що боржник за адресою: АДРЕСА_1 не мешкає та майно, яке належить ОСОБА_1 не виявлено (т.4, а.с.142).
Відповідно до акту державного виконавця від 22.06.2017 року до Південного ВДВС 22.06.2017 року з`явилась дружина боржника - ОСОБА_3 , яка повідомила про залишок боргу у її чоловіка по виконавчому документу та зобов`язалась надавати до відділу квитанції про сплату коштів (т.4, а.с.143).
Відповідно до акту державного виконавця від 11.02.2019 року державним виконавцем 11.02.2019 року був здійснений повторно вихід за адресою боржника, двері ніхто не відчинив. Зі слів сусідів, боржник в останнє з`являвся більше півроку тому, було залишено виклик про явку до відділу (т.4, а.с.144).
30.05.2019 року державним виконавцем зроблені запити до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України, згідно отриманих відповідей у боржника відсутні джерела доходу та рахунки у банках (т.4, а.с.155-157).
Відповідно до акту державного виконавця від 28.05.2019 року, державним виконавцем 28.05.2019 року був здійснений вихід за адресою боржника, в ході якого було встановлено, дружина боржника - ОСОБА_3 відмовилась надати доступ до будинку та гаражу для перевірки майнового стану боржника за адресою: АДРЕСА_1 та пояснила, що щомісячно сплачує заборгованість по виконавчому документу, про що було складено акт державного виконавця (т.4, а.с.145).
Відповідно до п.13 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п.п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. 
Отже, Закон України «Про виконавче провадження» передбачає право виконавця на звернення до суду із поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи.
У відповідності до ст.30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.
Відповідно до ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу.
       Враховуючи, що майже за пять років рішення добровільно боржником не виконанене, а його тривале невиконання порушує вимоги чинного законодавства щодо обов`язковості та строків виконання судових рішень, судом першої інстанції обгрунтовано задоволено подання державного виконавця  про надання дозволу на примусове проникнення до помешкання боржника.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не отримував поштою постанови про відкриття виконавчого провадження, про арешт майна, та оголошення заборони його відчуження, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки виконавчі дії державного виконавця боржник не оскаржував. 
       Інші доводи скарги не спростовують право державного виконавця передбаченого ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» на здійснення примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника, під час здійснення виконавчого провадження 
Як вбачається з аналізу ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 439 ЦПК України, умовами примусового проникнення до житла боржника для арешту майна, яке там знаходиться, є неможливість виконання рішення в інший спосіб, зокрема за рахунок звернення стягнення на кошти боржника та інше його майно.
Оскільки у боржника відсутні джерела доходу та рахунки у банках, неможливим є виконання рішення суду в іншій спосіб, окрім звернення стягнення на його майно. Тому, враховуючи, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 11.12.2018 року визначено, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 , судом першої інстанції обгрунтовано надано дозвіл державному виконавцю на примусове проникнення до цього будинку. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.
       Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
       Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
       Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15.10.2009, остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).
       Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 (рішення у справі Войтенка, п. 53).
Отже, виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачені ст.367 ЦПК України підстави для скасування оскаржуваної ухвали - відсутні.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають, оскільки судове рішення залишається без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: О.П.Варенко 

Судді: В.С.Городнича

                                                                                                        О.В.Лаченкова