ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/7622/19	
(суддя Боженко Н.В. м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Панченко О.М.,     
  розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №160/7622/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - Дніпропетровський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 08 серпня 2019 року звернувся до суду з позовом Міністерства оборони України, згідно з яким просить:
-          визнати протиправним рішенням Міністерства оборони України від 29 березня 2019 року № 40 щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення третьої групи інвалідності, пов`язаної з захистом Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності;
-          зобов`язати Міністерство оборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення третьої групи інвалідності, пов`язаної з захистом Батьківщини, у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.
          Позов обґрунтовано тим, що рішення Міністерства оборони України від 29 березня 2019 року № 40 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято всупереч нормам чинного законодавства, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією     та законами України.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року позов задоволено повністю.
          Рішення суду мотивовано тим, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в цьому випадку, саме з встановлення інвалідності після первинного огляду.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції третя особа, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржила його до апеляційного суду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Міністерства оборони України від 29 березня 2019 року № 40 грунтується на нормах законодавства, що регулюють спірні відносини. Крім того, зазначає про те, що суд втрутився в дискреційні повноваження відповідача зобов`язавши його здійснити нарахування та виплату позивачу такої допомоги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач проходив службу у Збройних Силах України.
Довідкою військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 29.08.2014 року № 484 підтверджено, що стан старшого лейтенанта ОСОБА_1 після вогнепального непроникаючого сліпого осколкового поранення грудної клітки праворуч, потребує звільнення від службових обов`язків на 15 діб, захворювання пов`язано з проходженням військової служби (а.с.20).
Довідкою Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 04.11.2014 року № 5176 про обставини травм (поранення, контузії, каліцтва) підтверджено, що під час виконання обов`язків військової служби в районі АТО, внаслідок мінометного обстрілу з боку незаконних збройних формувань, старший лейтенант ОСОБА_1 , 26.07.2014 року одержав вогнепальне непроникаюче сліпе осколкове поранення грудної клітки зправа, після травматичний пульмоніт нижньої долі правої легені, обширну гематому та стороннє тіло м`яких тканин спини зправа. Також, обставини поранення старшого лейтенанта ОСОБА_1 підтверджено актом спеціального розслідування від 29.08.2014 року (а.с.21).
23 лютого 2015 року  за результатами  огляду МСЕК ОСОБА_1 встановлено 5 % втрати працездатності одноразово, що підтверджено довідкою МОЗ України про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках  Серії 12 ААА № 003255.
18 січня 2016 року Рішенням військово-лікарської комісії № 347 при в/ч НОМЕР_1 визнано ОСОБА_1 здоровим та придатним до військової служби в високомобільних військах (а.с.25).
В травні 2017 року, згідно з наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 05.05.2017 року №993, комісією складено акт спеціального розслідування, в якому зазначено, що в ході проведення спеціального розслідування встановлено, що 07.03.2017 року під час виконання завдань за призначенням в зоні АТО командир 3 парашутно- десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону капітан ОСОБА_1 отримав травму, а саме контузію, акубаротравматичне  ураження обох вух без ушкодження барабанних перетинок у вигляді помірної артеріальної гіпертензії, феребрастинічного синдрому підгострої сенсевральної глухуватості зі сприйняттям шепітної мови по 4 метра в кожне вухо. В подальшому капітан ОСОБА_1 звернувся в медичний пункт батальйону зі скаргами на головний біль і 10.04.2017 був госпіталізований (а.с.30-32).
Довідкою Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 09.06.2017 року № 1174 про обставини травм (поранення, контузії, каліцтва) підтверджено, що при виконанні службових обов`язків військової служби, в районі проведення АТО, під час виконання бойового завдання в результаті мінометного обстрілу з боку незаконних збройних формувань, капітан   ОСОБА_1 одержав мінно-вибухову травму: контузію акубаротравматичне ураження обох вух без пошкодження барабанних перетинок, у  вигляді помірної артеріальної гіпертензії, церебрастенічного синдрому, під гострої сенсевральної приглуховастості зі сприйняттям шепівної мови по 4 метра кожним вухом (а.с.28).
Згідно Витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2443 від 05 вересня 2018 року було встановлено причинний зв`язок захворювання капітана ОСОБА_2      «травма, поранення, контузія пов`язані із захистом Батьківщини», у зв`язку із чим постанову ВЛК військової частини НОМЕР_1 по причинному захворювання згідно з довідкиою від 29.08.2014 № 484, було відмінено, підстава протокол засідання ЦВЛК № 2443 від 05.09.18 (а.с.33). 
01 листопада 2018 року під час первинного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу з 29.10.2018 року - травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини,  що підтверджено довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №018945 (а.с.35).
Згідно  довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ № №018945 від 01.11.2018 р., огляд інваліда - первинний, дата чергового переогляду - 15.10.2019 року.
Позивачем, у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, були подані документи до уповноваженого органу Міністерства оборони для прийняття рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у разі інвалідності.
Відповідно до рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладеного в п. 32 протоколу № 40 від 29 березня 2019 року, капітану ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги посилаючись на те, що під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 5% втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, що сталося 26.07.2014 року (довідка МСЕК серія ААА № 003255 від 23.02.2015), а 29.10.2018 під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серія 12ААБ № 018945 від 29.10.2018) (а.с.36).          Законність та обґрунтованість зазначеного рішення є предметом спору переданого на вирішення суду. 
Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення, виходить з наступного.
Приписами частини п`ятої     статті 17 Конституції України     обумовлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України, у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII.
У відповідності до частини 2 статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених     Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно зі     статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII     соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
У частині першій     статті 16 Закону № 2011-XII     закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII     визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до частини першої     статті 16-2 Закону № 2011-XII     одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2     статті 16 цього Закону).
Приписами частин 2-4     статті 16-3 Закону № 2011-XII     встановлено, у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2     статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.
Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства.
Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений     постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975     (далі - постанова № 975), яка набрала чинності 24 січня 2014 року.
Згідно з пунктом 8 Постанови № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
Отже, зазначеними вище нормами     Закону № 2011-XII     та Порядку №975 визначено, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
Судом встановлено, що 23 лютого 2015 році медико-соціальною комісією встановлено позивачу 5 % втрати працездатності внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби (довідка МСЕК серії 12 ААА №003255).
01 листопада 2018 року МСЕК здійснено первинний огляд позивача та встановило ІІІ групу інвалідності у зв`язку з травмою, пораненням, контузією, пов`язаною з захистом Батьківщини тобто понад дворічний термін після встановлення 5% втрати працездатності.
При цьому, згідно з Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства Оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 2443 від 05 вересня 2018 року було встановлено причинний зв`язок захворювання капітана ОСОБА_2 «травма, поранення, контузія пов`язані із захистом Батьківщини», у зв`язку із чим постанову ВЛК військової частини НОМЕР_1 по причинному захворювання згідно з довідкою від 29.08.2014 № 484, було відмінено, підстава протокол засідання ЦВЛК № 2443 від 05.09.18. 
Тобто, позивачу встановлена ІІІ група інвалідності у зв`язку із травмою, пораненням, контузією, пов`язаною із захистом Батьківщини, з 29.10.2018 року та вперше, при первинному огляді, а тому обмеження передбачене п. 8 Порядку № 975 не застосовується.
Суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала внаслідок травми, отриманої під час виконання обов`язків військової служби, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в цьому випадку, саме з встановлення інвалідності після первинного огляду.
Зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності після первинного встановлення позивачу інвалідності не відбулось.
Дворічний термін, на який спирається відповідач у пункті 32 протоколу від 29.03.2019 р. №40 в якості обґрунтування відсутності підстав для призначення і виплати позивачу одноразової грошової допомоги, розпочинається для позивача саме від дня встановлення йому інвалідності при первинному огляді тобто з 01 листопада 2018 року.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою     Конституція України     виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до     статті 17 Конституції України     перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див.     рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що доводи відповідача, зазначені у п. 32 проколу засідання комісії Міністерства оборони України від 29.03.2019 р. №40, про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення втрати працездатності, є помилковими, як наслідок таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо доводів скаржника в апеляційній скарзі про те, що суд втрутився в дискреційні повноваження відповідача зобов`язавши його здійснити нарахування та виплату позивачу такої допомоги, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що  дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:
1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;
2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;
3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;
4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.
Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.
Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.
При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналіз зазначених норм, у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України, свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
З урахуванням наведеного, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги. Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що для виконання рішення суду першої інстанції в цій частині відповідач у відповідності до вимог норм, що регулюють спірні відносини приймає відповідне рішення.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного територіального центру комплектування та  соціальної підтримки – залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №160/7622/19 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 16 січня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко