ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 січня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/7789/18 
Номер провадження 22-ц/816/168/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
з участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.,
сторони:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач  - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2019 року у складі судді Грищенко О.В., ухвалене у м. Суми,  повний текст якого складено 07 листопада 2019 року,
                                                 в с т а н о в и в : 

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях в якому, уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок АДРЕСА_1 , позначений літерою А-1 на схематичному плані земельної ділянки відповідно до технічного паспорту будинку, інвентарна справа № 181, виготовленого ТОВ «Перше БТІ» 26.11.2018 р., загальною площею 255,2 м кв. із усіма належними до нього господарськими будівлями і спорудами: погребом - літера «В» (площею 6,0 м кв.) і фундаментом сараю - літера «Б» (15,9 м кв.).
Свої вимоги мотивувала тим, що у 1978 році її чоловік ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_3 , який разом із іншими житловими будинками входив до складу господарчого двору радгоспу. Господарській двір радгоспу на той момент розташовувався у АДРЕСА_2 та займав площу 4,55 га. Станом на кінець 1978 року у зазначеній квартирі будинку АДРЕСА_4 була прописана вона і вся її сім`я: чоловік ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 .
Ознайомившись у 2017 році із матеріалами архівних фондів Державного архіву Сумської області їй стало відомо, що домоволодіння (господарський двір радгоспу) декілька разів змінювало свій номер. Спочатку воно мало номер АДРЕСА_1 (1933 рік), потім - АДРЕСА_1 (1949 рік), і орієнтовно з моменту технічної інвентаризації у 1982 році - АДРЕСА_1; жоден із житлових будинків господарського двору ніколи не мав самостійної поштової адреси (номера), оскільки належав до одного єдиного домоволодіння, а мав лише присвоєну йому в процесі інвентаризації літеру. Так, у 1949 році був позначений, як «п-1»; нумерація квартир у всіх будинках наскрізна, що дозволяє чітко і однозначно ідентифікувати будинки, навіть за умови плутанини із їх літерацією. Так, будинок, в якому мешкала вона, завжди налічував 4 квартири із номерами АДРЕСА_5, АДРЕСА_7, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_8.  Відповідно до даних технічної інвентаризації 1982 року цей будинок вже позначено на Генеральному плані домоволодіння, як будинок 
АДРЕСА_1. Будинок АДРЕСА_1 , в якому вона офіційно зареєстрована, і в якому знаходиться квартира АДРЕСА_3 , відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 165864 на домоволодіння АДРЕСА_1 , є одним і тим же самим будинком. Будинок АДРЕСА_4 взагалі у м. Суми не обліковується.
Починаючи із 1980 року будинок АДРЕСА_1 взагалі перестав ремонтуватися радгоспом та почав стрімко руйнуватись. У 2000 році із будинку АДРЕСА_1 в була відселена передостання родина, її сусідам було надано нове житло. ЇЇ сім`я залишилася єдиною сім`єю, яка проживала у будинку АДРЕСА_4 і вона була впевнена, що саме міська рада є власником будинку, оскільки саме вона вирішувала всі питання щодо відселення людей. Вона не знала і не могла знати, що житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 08.08.2001 року належав державі, а не Сумській міській раді, тобто справжній власник їй не був відомий.
Житловий будинок АДРЕСА_1 ніколи до комунальної власності не передавався і на даний час належить державі, як і земля під ним. Сумська міська рада відмовляється приймати до комунальної власності житловий будинок № АДРЕСА_1 через вкрай незадовільний його технічний стан та відсутність будь-якої технічної та правовстановлюючої документації на нього.
Вказувала, що вона з 2002 року і по цей день добросовісно, чесно і відкрито заволоділа та безперервно користується приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 , за власний рахунок відновила втрачену технічну документацію на будинок та здійснювала його ремонт у минулому і має намір це зробити у майбутньому відповідно до розробленої проектної документації, просила її позов задовольнити.
Рішенням  Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
При цьому вказує, що висновок суду про те, що будинок АДРЕСА_4 є будинком № АДРЕСА_1 є некоректним, оскільки ймовірніше за все відбулася плутанина із номерами будинків при реєстрації місця її проживання і помилково була проставлена адреса фактично неіснуючого будинку АДРЕСА_4. Вважає, що спірний будинок має статус ветхого, не є аварійним, що не виключає можливості його використання і є придатним для проживання. Заволодівши у 2002 році усім будинком, доглядаючи за ним та здійснюючи його ремонт, вона покращила його технічний стан з «ветхого» до «незадовільного» і має намір покращувати стан будівлі у майбутньому. ОСОБА_1 зазначає, що заволоділа усім будинком АДРЕСА_1 , який на той момент складався з однієї квартири і всіма належними до нього господарськими будівлями і спорудами. Жодного титульного права на зазначене нерухоме майно у неї не було. Вважає необґрунтованими та такими, що не мають значення для справи висновки  суду першої інстанції про те, що спірний будинок знаходиться на землях комунальної власності.
Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає  задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо  визнає, що суд першої інстанції  ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у 1978 році чоловік позивача ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_3 , який разом з іншими житловими будинками входив до складу господарчого двору радгоспу. Господарській двір радгоспу на той момент розташовувався у АДРЕСА_2 та займав площу 4,55 га. (а.с. 9).
Номер домоволодіння (господарський двір радгоспу) декілька разів змінювався. Спочатку воно мало номер АДРЕСА_1 (1933 рік), потім - АДРЕСА_1 (1949 рік) і з моменту технічної інвентаризації у 1982 році - АДРЕСА_1. На теперішній час номер будинку - АДРЕСА_1, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 165864.
Зі змісту паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 (а.с. 8).
Згідно з матеріалами інвентаризаційної справи № 165864, будинок АДРЕСА_4, в якому знаходиться квартира АДРЕСА_1 в є одним і тим самим будинком.
Починаючи з 2002 року, родина позивача залишилася єдиною родиною, яку не було відселено із житлового будинку АДРЕСА_1 в на підставі рішення виконкому Сумської міської Ради трудящих № 15 від 15.01.1987р., ремонт якого не здійснювався, будинок перебуває в незадовільному стані.
Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 .
Рішенням Виконавчого комітету ради народних депутатів трудящих м. Суми № 15 від 15.01.1987р. державному підприємству ПО «Хімпром» було передано у постійне користування земельну ділянку, площею 3,65га за рахунок господарчого двору радгоспу «Сумський» із знесенням застарілого житлового фонду, до складу якого входив і будинок АДРЕСА_1 в, за умови відселення всіх мешканців зазначених будинків (а.с. 14-18).
У 2007 році ВАТ «Сумихімпром» встановило межі своєї земельної ділянки, розробивши відповідну технічну документацію (а.с. 20).
Сумська міська рада рішенням № 219-МР від 26.01.2011р. скасувала рішення Виконавчого комітету ради народних депутатів трудящих м. Суми № 15 від 15.01.1987р., звільнивши таким чином ВАТ «Сумихімпром» від обов`язків щодо знесення будинку № АДРЕСА_1. Житловий будинок АДРЕСА_1 до комунальної власності на даний час не переданий і належить державі (а.с. 14).
Сумська міська рада не приймає до комунальної власності житловий будинок АДРЕСА_1 в, який знаходиться в незадовільному технічному стані (а.с. 19).
Відповідно до роз`яснень Управління архітектури та містобудування СМР та Управління ДАБІ СМР капітальний ремонт будинку може бути здійснено лише його власником або балансоутримувачем (а.с. 23).
Відповідно до даних ТОВ «Міський єдиний інформаційно-розрахунковий центр», будинок АДРЕСА_4 в єдиній базі даних відсутній; єдиною квартирою будинку № АДРЕСА_1, яка колись мала зареєстрованих мешканців, є квартира АДРЕСА_5 , і жодної зареєстрованої особи в ній не обліковується. Особовий рахунок на Щербак відкрито за адресою АДРЕСА_3 з початку 2000-х років (а.с. 24).
ОСОБА_1 виставляються рахунки на оплату житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_3 , які вона сплачує (а.с. 25).
ОСОБА_1   замовила виготовлення технічного паспорту житлового будинку АДРЕСА_1 ) (а.с. 26) та обстеження будівель і споруд для визначення та оцінки їх технічного стану, яким було встановлено, що будинок вимагає невідкладного капітального ремонту та є непридатним до експлуатації. Фактичний стан фундаменту, несучих стін і конструкцій будинку свідчать про існування реальної загрози руйнування всієї будівлі в цілому, що унеможливить її відновлення в майбутньому (а.с. 28-30).
Позивач замовила Робочий проект капітального ремонту зазначеного житлового будинку з метою відновлення його техніко-експлуатаційних характеристик (а.с. 31).
У 2017 році позивач намагалася отримати від Сумської міської ради офіційний дозвіл на проведення капітального ремонту.
Також встановлено, що під час приватизації до статутного капіталу КСП «Сумський» не увійшли 13 житлових будинків з господарськими спорудами, які розташовуються на території міста Суми, у тому числі, будинок по АДРЕСА_1 .
У 1996 році КСП «Сумський» реорганізоване в КСП «Червоненське», яке у 2000 році реформоване в ТОВ АФ «Червоносільська». Під час ліквідації ТОВ АФ «Червоносільська» у 2006 році між ліквідатором Товариства-банкрута та кредиторами боржника було укладено мирову угоду, згідно із якою ліквідатор Товариства-банкрута передав, а засновник ТОВ АФ «Червоносільська» - ТОВ Агрокомбінат «Тепличний» прийняв державний житловий фонд. Дану мирову угоду затверджено ухвалою господарського суду Сумської області від 26.06.2006 року про банкрутство ТОВ Агрофірма «Червоносільська». Відповідно до акту приймання-передачі ліквідатор ТОВ АФ «Червоносільська» передав, а ТОВ Агрокомбінат «Тепличний» прийняв 15 житлових будинків, разом з технічною документацією.
Листом від 03.07.2014 року № 05-05-02784 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області звернулося до Сумської міської ради щодо прийняття житлових будинків до комунальної власності, які під час приватизації не увійшли до статутного капіталу КСП «Сумський», які розташовані в м. Суми, у тому числі, 4 квартирний будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 82).
Листом від 16 липня 2014 року № 23.01.18/2649 Управління майна комунальної власності Сумської міської ради повідомило, що згода на прийняття вищезазначених об`єктів до комунальної власності вже надана Сумською міською радою рішенням від 26.10.2005 № 1432 - МР (а.с. 85).
Листом від 25 липня 2014 року № 05-05-03095 регіональне відділення звернулося до Сумської міської ради щодо внесення змін до рішення Сумської міської ради від 26.10.2005 року № 1432-МР стосовно визначення стороною, що передає об`єкти житлового фонду, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, як органу управління даними об`єктами державної власності (а.с. 86).
Рішенням Сумської міської ради від 24 вересня 2014 року № 3563-МР було надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми об`єктів житлового фонду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, згідно  з додатком до рішення (а.с. 88).
14 жовтня 2014 року регіональним відділенням надіслано до Сумської міської ради розпорядження за № 16 «Про передачу державного майна до комунальної власності», але на цей час рішення Сумської міської ради не виконано (а.с. 89-90).
Листом від 21 лютого 2018 року № 05-07-00858 регіональне відділення ФДМУ в черговий раз звернулося до міського голови Сумської міської ради з проханням виконати рішення Сумської міської ради від 24 вересня 2014 року № 3563-МР щодо прийняття до комунальної власності житлових будинків, які під час приватизації не увійшли до статутного капіталу КСП «Сумський», що розташовані в м. Суми (а.с. 91).
Листом від 06 березня 2018 року № 06.01-18/1539 Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради повідомив про те, що рішенням ХLІІІ сесії IV скликання від 24.09.2014 № 3563-МР надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Суми державного житлового фонду (а.с. 92).
Оскільки вищезазначене рішення Сумської міської ради не виконано, Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради запропонував Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Сумській області передати до комунальної власності територіальної громади м. Суми окремі неприватизовані квартири, розташовані у будинках, які відносяться до житлового фонду, що під час приватизації не увійшли до статутного капіталу КСП «Сумський».
Рішенням Сумської міської ради від 25 липня 2018 року № 3660-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 24 вересня 2014 року № 3563-МР «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Суми об`єктів житлового фонду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області» надано згоду на передачу до комунальної власності об`єктів житлового фонду, а саме: неприватизованих квартир, зокрема, що знаходяться по АДРЕСА_6 (а.с. 93-95).
З публікацій в ЗМІ за результатами журналістського розслідування вбачається, що згідно з рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів № 733 від 16.12.1993 року житловий будинок АДРЕСА_1 визнано аварійним та таким, що загрожує обвалом та вирішено невідкладно відселити мешканців, будинок розібрати (а.с. 16-17).
Ухвалюючи рішення про  відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що аварійний стан спірного будинку не дозволяє розглядати його у якості об`єкта цивільних прав. Крім того, позивач є наймачем квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку, тобто користується нею на підставі договору найму, тому не можна стверджувати про безтитульне володіння. В спірному будинку знаходиться чотири квартири, позивач більше 10 років володіє та користується лише квартирою АДРЕСА_3 , проте, заявляє вимогу про визнання за нею права власності на весь будинок та господарські споруди, розташовані на земельній ділянці, яка належить до земель комунальної власності та не перебуває ані в користуванні, ані у власності позивача.
Колегія суддів вважає, що  судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право  приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
За змістом ч. ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа                       чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше                            не встановлено цим Кодексом. 
Право власності за набувальною давністю на нерухоме  майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, зі змісту вказаної норми ЦК України, а також роз`яснень, які містяться у                            п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «По судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні  враховувати, зокрема, таке :
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчать про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.
Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу.  
Так, виходячи зі змісту ч. 1  ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи,  та які у сукупності повинен довести позивач (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), є:
• законність об`єкту володіння;
• добросовісність  заволодіння;
• відкритість володіння;
• давність володіння та його безперервність (строк володіння);
• безтитульність володіння.    
Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на жилий будинок АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 володіла вказаним майном на відповідній правовій підставі, як наймач квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем, всупереч зазначеним вимогами закону, не було доведено сукупності вище вказаних обставин, які є підставою для визнання права власності за набувальною давністю. 
Посилання позивача на користування всім спірним будинком, проведення в ньому ремонту та утримання, сплата комунальних послуг не є підставою виникнення права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.
Посилання в апеляційній скарзі на добросовісність, відкритість, безперервність володіння позивачем спірним будинком та можливість визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю в порядку, визначеному                          ст. 344 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. 
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 та господарські споруди, розташовані на земельній ділянці біля нього мають власника, який не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
Доводи скарги про те, що спірний будинок не є аварійним і є придатним для проживання спростовуються матеріалами справи, дослідженими судом першої інстанції.
За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 з мотивів, наведених у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.   
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Враховуючи те, що ціна позову становить 12750 грн, справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), і відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України,  постанова не підлягає касаційному оскарженню.
  
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України,  

                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Зарічного районного суду м. Суми від 04 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.  

Головуючий -                                                                                    О.Ю. Кононенко
Судді :                                                                                               В.І. Криворотенко
                                                                                                           С.С. Ткачук