ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Херсон
справа № 766/11466/18 
провадження № 22-ц/819/261/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Павловська Ю.О.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Херсонського міського суду Херсонської області в складі судді Прохоренко В.В. від 06 лютого 2019 року  в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 
встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, зазначаючи, що у травні 2015 року на її замовлення ОСОБА_2 було виготовлено два металопластикових вікна. 
02.06.2015 року ОСОБА_2 зобов`язався у строк протягом тижня виготовити ще одне вікно, за що вона в якості оплати передала відповідачу грошові кошти у розмірі 1575,00 грн, але документів, підтверджуючих прийняття замовлення і оплату, не вимагала.
Посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у встановлений строк та неповернення отриманих коштів, позивач просила суд стягнути з  ОСОБА_2  на її користь 1575 грн – суму попередньої оплати товару; 559,13 грн – інфляційних втрат; 141,10 грн – 3 % річних, а всього: 2275,23 грн.
Рішенням суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності факту існування між сторонами невиконаних договірних зобов`язань, не відповідають обставинам справи, наданим доказам, зокрема протоколу допиту свідка ОСОБА_3 та листуванню сторін в соціальній мережі, яким суд не надав відповідної правової оцінки, обмежившись поясненнями відповідача, а також суперечать положенням чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини.
Порушення норм процесуального права вбачає в тому, що судом не зважаючи на її клопотання про допит свідка, було розглянуто справу без виклику сторін, що не відповідає положенням пункту 4 частини 5 статті 12 ЦПК України. 
Письмовий відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що позивач не надала належних доказів у підтвердження невиконаних відповідачем договірних зобов`язань, що є її обов`язком відповідно до статті 12 ЦПК України.
Справа розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
В процесі розгляду справи суд встановив, що з січня 2014 року ОСОБА_2 здійснював підприємницьку діяльність, будучи зареєстрованим в установленому законом порядку як фізична особа-підприємець за основним видом економічної діяльності-інші види роздрібної торгівлі поза магазином. 21.12.2017 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зроблено запис про державну реєстрацію припинення ним підприємницької діяльності.
В травні та червні 2015 року сторони в усній формі домовилися про поставку металопластикових вікон, які виготовляє завод «Стеко».
Позивач стверджує, що в кінці травня 2015 року вікна були отримані та нею здійснена оплата їх вартості, а 02.06.2015 року- вона замовила ще одне металопластикове вікно та передала відповідачеві в якості оплати за нього грошові кошти у розмірі 1 575 гривень, однак відповідач своє зобов`язання щодо передачі їй вікна не виконав і сплачені йому грошові кошти повернути відмовився.
Вважаючи такі дії ОСОБА_2 шахрайськими, ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, за якою відкрито кримінальне провадження.
До позовної заяви позивач долучила копію протоколу допиту ОСОБА_2 як свідка у кримінальному провадженні від 08.02.2016 року, із якого вбачається, що останній визнає факт укладення з позивачем на початку червня 2015 року договору поставки двох металопластикових вікон, виробником яких є завод «Стеко», та отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 100 гривень, однак вказує на те, що вікна були встановлені за адресою: м.Херсон, вул.Північна,117 працівниками заводу «Стеко». Зазначає, що одне з вікон не відповідало розмірам через те, що кладка в квартирі позивача була неякісною. В зв`язку з цим він запропонував зробити перезамовлення, але позивач від цього відмовилася, а пізніше заявила про повернення їй грошових коштів у розмірі 1575 гривень, так як вікно не підходить(а.с.11-12).
Встановлені судом обставини свідчать про те, що спірні правовідносини виникли із правочину.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно зі статтею 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до положень статті 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Пунктом третім частини першої статті 208 ЦК України визначено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (340грн), крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.
Враховуючи, що зазначений позивачем правочин не є правочином, який повністю виконується сторонами у момент його вчинення та, за твердженням останньої, укладений на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, він не міг вчинятися усно, а є правочином, який належить вчиняти у письмовій формі.
Правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину передбачені статтею 218 ЦК України, відповідно до якої недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9, необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину.
Враховуючи, що вимога до письмової форми правочину у спірних правовідносинах не дотримана, а факт його вчинення письмовими доказами, допустимість яких визначена наведеними вище нормами матеріального права, позивачем не підтверджена, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог.
Висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих та досліджених судом доказів і нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.
Зокрема, посилання позивача на те, що факт укладення нею з відповідачем договору підтверджено показаннями свідка ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, а також роздрукованим листуванням за участю відповідача у соціальній мережі «Вконтакте», що є електронним доказом в розумінні статті 100 ЦПК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як зазначалося вище, факт вчинення правочину а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, не може доводитися свідченнями свідків.
Статтею 100 ЦПК України визначено, що електронним доказом є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України « Про електронний цифровий підпис» (з 07.11.2018 року діє Закон України «Про електронні довірчі послуги»). Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Надана позивачем роздрукована сторінка відповідача у соціальній мережі «Вконтакте» не є оригіналом чи електронною копією електронного документа в розумінні статті 100 ЦПК України, навіть якщо вона долучена до кримінального провадження, а тому, зважаючи на те, що відповідач не підтвердив факт приналежності йому сторінки у соціальній мережі та переписки з позивачем, не може братися судом до уваги як доказ.
Крім того, наведена позивачем переписка не містить інформації щодо змісту правочину, про вчинення якого заявила позивач у даній справі. В ній йдеться про претензії з боку позивача щодо вікна або повернення грошових коштів, на які 18.06.2015 року відповідач нібито відповів, що поверне гроші (а.с.7-8).
Із наведеної інформації неможливо дійти однозначного висновку про те, що сторони мають на увазі договір про надання послуги із встановлення нового вікна, а не передання товару неналежної якості.
Не свідчить про наявність невиконаного відповідачем зобов`язання перед позивачем і посилання останньої на те, що ОСОБА_2 визнав факт отримання від неї грошових коштів у розмірі 5 100грн, в той час як замовив та придбав одноразово у ТОВ «Завод Стеко» дві металопластикові конструкції вартістю 2 157, 47грн, оскільки сама ОСОБА_1 підтвердила, що ці гроші передавалися нею відповідачеві в травні 2015 року за два металопластикові вікна і ці вікна встановлені ним у її помешканні, а отже,-зобов`язання на вказану суму виконані.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доказування позивачем у даній справі ґрунтується на припущеннях, що нормами цивільного процесуального законодавства не допускається.
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстави для його скасування і ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд
постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 лютого 2019 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає як ухвалена у малозначній справі.
Головуючий                             Л.В. Пузанова

Судді:                                                               І.В. Склярська

                          Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова