ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 листопада 2019 року
м. Київ
Справа №564/1193/17
Провадження № 51-8614км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2018 року в кримінальному провадженні №12017180150000132 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Костопіль Рівненської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, ОСОБА_6 01 березня 2017 року близько 19 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в житловому будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту, в ході словесної суперечки, вчинив умисне вбивство шляхом нанесення ОСОБА_8 із значною силою правою рукою одного удару ножем в область лівої половини грудної клітки, ушкодивши верхню долю лівої легені, що призвело до смерті останнього. 
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2018 року зазначений вирок місцевого суду змінено. Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. В решті вирок місцевого суду залишений без зміни.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник засудженого порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно наведена частина показань засудженого, залишено без уваги неправомірну поведінку потерпілого, не надано оцінки показанням ряду свідків, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ін., та залишено без уваги суперечності, що містяться у показаннях свідка ОСОБА_11 . Зазначається, що будь-яких доказів того, що у ОСОБА_6 був умисел на вбивство потерпілого, матеріали провадження не містять і судом не встановлено наявність такого умислу. Вказується, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст. 118 КК України, оскільки останній захищався від неправомірних дій потерпілого. Крім того, вказується, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційних скарг ОСОБА_6 та його захисника. 
Позиції учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_12 та її представника зазначається про законність та обґрунтованість судових рішень щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та вказується на безпідставність касаційної скарги захисника.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник підтримали касаційну скаргу.
Прокурор не підтримала касаційну скаргу, вважала доводи, наведені у скарзі, безпідставними.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК.
За нормами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення судове рішення.
Відповідно до положень ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги захисника, дійшов висновку, що задоволенню зазначена скарга не підлягає з таких підстав.
Так, у касаційній скарзі захисник посилається на те, що в діях ОСОБА_6 вбачається склад злочину, передбаченого ст. 118 КК України, а не ст. 115 КК України, оскільки він захищався від протиправних дій ОСОБА_8 . 
Разом з тим, Верховний Суд відкидає зазначені доводи касаційної скарги у зв`язку з їх безпідставністю. 
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року “Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи”, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
За змістом ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту. 
Перевіривши матеріали кримінального провадження, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції та апеляційного суду, відповідно до яких, посилання захисника на наявність на тілі засудженого тілесних ушкоджень у вигляді синця нижньої повіки лівого ока, лівого та правого плеча, що, як вважає сторона захисту, свідчить про правдивість показань ОСОБА_6 в частині захисту від протиправних дій ОСОБА_8 , не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними доказами у справі, а саме, показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_13 .
При цьому Верховний Суд не знаходить підстав вважати незаконними висновки апеляційного суду, які стосуються доводів захисника, що тілесні ушкодження на потерпілому вказують на перевищення меж необхідної оборони в даній обстановці.
Так апеляційний суд правильно та обґрунтовано зазначив, що доказів застосування потерпілим ОСОБА_8 щодо ОСОБА_6 дій, які б свідчили про реальне посягання на його життя, внаслідок яких останній міг перевищувати межі необхідної оборони, матеріали кримінального провадження не містять.
Поряд з наведеним Верховний Суд зазначає, що міркування захисника щодо помилкового обґрунтування судом кваліфікації дій ОСОБА_6 як умисного вбивства лише на підставі показань свідка ОСОБА_11 , який перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, не можна визнати обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, мотивуючи доведеність вини ОСОБА_6 , у вироку на жодні припущення не покликався, а взяв до уваги ряд належних та допустимих доказів, що в подальшому перевірив і суд апеляційної інстанції з наведенням в ухвалі належних мотивів і висновків.
Також не є слушними і доводи касаційної скарги захисника, відповідно до яких суд першої інстанції невірно виклав у вироку показання засудженого, не надав належної оцінки показанням ряду свідків, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ін. 
В ході прослуховування запису судових засідань на технічному носії інформації встановлено, що викладені у вироку показання засудженого за своїм змістом відповідають тим показанням, які він надавав у судовому засіданні.
Що стосується доводів, які стосуються оцінки показань ряду свідків, то Верховний Суд вважає за доцільне зазначити, що судом першої інстанції перевірені показання всіх свідків та надана вказаним показанням належна юридична оцінка, відповідно до вимог ст. 94 КПК України. 
Інші доводи касаційної скарги захисника, які стосуються невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду не є предметом розгляду суду касаційної інстанції, разом з тим, ці доводи були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції.
При цьому Верховний Суд відкидає посилання касаційної скарги захисника щодо неналежної перевірки судом апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги. Вказані посилання не знайшли свого підтвердження. Апеляційний суд в порядку і межах, визначених ст. ст. 404, 405 КПК України, перевірив всі доводи апеляційних скарг, поданих ОСОБА_6 та його захисником, з наданням вказаним доводам відповідної юридичної оцінки. 
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами як першої, так і апеляційної інстанції повно та об`єктивно з`ясовано фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України, підстав для перекваліфікації на ст. 118 КК України колегія суддів не вбачає.
Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне змінити судові рішення в частині застосування ч. 5 ст. 72 КК України щодо зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення.
Виходячи з позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 р. (справа № 663/537/17), якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII. 
За таких обставин, період попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 21 червня 2017 року по 04 червня 2018 року включно слід зарахувати у строк відбування ним покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VIII.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга захисника засудженого задоволенню не підлягає.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
В порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2018 року відносно ОСОБА_6 – змінити.
Період попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 21 червня 2017 року по 04 червня 2018 року включно зарахувати у строк відбування ним покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VIII.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                              ОСОБА_3