ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

29 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/2181/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Мельника В.В. (доповідач),
                               суддів:  Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,     
за участю секретаря судового засідання  Царьової Н.П.,
розглянувши у відкритому 
судовому засіданні в м. Дніпрі 
апеляційну скаргу                               представника позивача ОСОБА_1 – Редькіної Світлани Павлівни

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року (головуючий суддя – Черниш О.А.) в адміністративній справі

за позовом                                         представника позивача ОСОБА_1 – Редькіної Світлани Павлівни

до                                                   Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області

про                                                   визнання протиправним та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача Гончар Олександра Олександровича (далі – Позивач) – ОСОБА_2 (далі – представник Позивача) звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області (далі – Відповідач) в якому просила суд: 
- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-899-52 від 18.06.2019 року, №Ф-899-52 від 12.08.2019 року.
В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що спірні вимоги суперечать п.56.2 ст.56 Податкового кодексу України та ч.4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Вказано про те, що 13.07.1999 року Позивач зареєструвався як фізична особа-підприємець за спрощеною системою оподаткування, однак підприємницькою діяльністю не займався, доходу від неї не отримував, будь-якої звітності не подавав, а у 2001 році подав заяву про припинення підприємницької діяльності та був знятий з реєстрації. Запис про нього як про фізичну особу-підприємця, свідоцтво про державну реєстрацію якого є недійсним, у січні 2014 року був помилково внесений до ЄДРПОУ, тому у липні 2019 року Позивач був змушений подати реєстраційну картку про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до реєстру та на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. Представник Позивача зазначив про те, що у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язок сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі. Крім того, Позивач не подавав до ГУ ДФС у Кіровоградській області звітність, а Відповідач не проводив щодо нього перевірок, на підставі яких міг би нарахувати єдиний внесок. Посилаючись, також, на порушення порядку направлення податкових вимог, установленого Податковим кодексом України, представник Позивача просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року по справі №340/2181/19 адміністративний позов представника позивача ОСОБА_1 – Редькіної ОСОБА_3 Павлівни до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) – задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Кіровоградській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-899-52 від 12.08.2019 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 50-57). 
Представник Позивача Гончара Олександра Олександровича – Редькіна Світлана Павлівна, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, оскаржила його в апеляційному порядку (а.с. 62-64).
В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга представника Позивача фактично обґрунтована доводами, викладеними в позовній заяві останнього.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.
Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання своїх представників не направили, про причини їх неявки суд не сповістили.
За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників учасників справи та без фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 13.07.1999 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на облік як страхувальник та платник страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування в органах Пенсійного Фонду України під реєстраційним номером 10000000120470. Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 за його рішенням відбулася 26.07.2019 року. Вказані обставини підтверджуються Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 28-31).
Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сформовано вимогу №Ф-899-52 від 18.06.2019 року про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено ОСОБА_1 , що станом на 30.04.2019 року за даними інформаційної системи органу доходів і зборів його заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 21030,90 грн. недоїмки. (а.с. 8)
Позивач 17.07.2019 року отримав вимогу №Ф-899-52 від 18.06.2019 року та оскаржив її в адміністративному порядку (а.с. 11, 40). 
Рішенням Державної фіскальної служби України №40917/6/99-99-11-05-02-25 від 23.08.2019 року вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.06.2019 року №Ф-899-52 залишено без змін, а скаргу Позивача залишено без задоволення (а.с. 12-13).
12.08.2019 року Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області сформовано нову вимогу №Ф-899-52 від про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено ОСОБА_1 , що станом на 31.07.2019 року за даними інформаційної системи органу доходів і зборів його заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 23785,08 грн. недоїмки. (а.с. 7)
Вказану вимогу Позивач отримав 30.08.2019 року (а.с. 25, 26). 
Правомірність прийнятих Відповідачем вимог про сплату боргу (недоїмки) є предметом судового спору у даній справі.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-899-52 від 18.06.2019 року сформована ГУ ДФС у Кіровоградській області на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів з огляду на те, що станом на 30.04.2019 року в інтегрованій картці платника єдиного внеску (фізичної особи-підприємця), заведеній щодо Позивача, обліковувалася заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн., що свідчить про відсутність підстав для її скасування. При цьому, спірну вимогу №Ф-899-52 від 12.08.2019 року Відповідач сформував та направив Позивачу передчасно, оскільки включив до неї суму боргу (недоїмки), яка на той момент не була узгодженою та перебувала в процесі адміністративного оскарження, що є підставою для її скасування.
Крім того, з огляду на непідтвердження здійснення Позивачем відповідних витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування цих витрат за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року (далі – Закон №2464-VI)
Так, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону №2464-VI облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом.
Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.
Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону №2464-VI взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 5-1, 15 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів з внесенням відповідних відомостей до реєстру застрахованих осіб.
Згідно з ч. 4 ст. 6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.
З матеріалів справи встановлено, що Позивач 13.07.1999 року був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності – фізична особа за нормами чинного на той час Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 року №740.
З 01.07.2004 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців» №755-IV від 15.05.2003 року, який регулює відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців (далі – Закон №755-IV).
При цьому, Позивач, який був зареєстрований фізичною особою-підприємцем до 01.07.2004 року, у строки, встановлені пунктом 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону №755-IV та пунктом 2 розділу ІI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI, не ініціював включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та заміну свідоцтва про його державну реєстрацію, виданого 13.07.1999 року, на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка. 
Доводи Позивача про те, що у 2001 році він подав заяву про припинення підприємницької діяльності і зняв ФОП ОСОБА_1 з реєстрації жодними доказами не підтверджені, що свідчить про їх бездоказовість.
Натомість, відповідно до інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис про припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 26.07.2019 року за №24440050002024325 (а.с. 15, 30).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскільки до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про те, що Позивач у період з 13.07.1999 року по 26.07.2019 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, тому ці відомості вважаються достовірними та дають підстави для висновку, що у 2017, 2018 роках та до 26.07.2019 роках Позивач, як фізична особа-підприємець, належав до кола платників єдиного внеску, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI. 
Обов`язок нарахування та сплати єдиного внеску, з огляду на норми абзацу 2 пункту 2 частини 1 статті 7, частини 12 статті 9 Закону №2464-VI, не залежав від отримання ним доходу (прибутку) від підприємницької діяльності у ці періоди та його фінансового стану.
Доказів того, що у 2017 - 2019 роках Позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, останнім не було надано. 
За вказані періоди Позивач не подавав до органів ДФС звіти про суми нарахованого єдиного внеску та, відповідно, єдиний внесок не сплачував.
З матеріалів справи встановлено, що спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-899-52 від 18.06.2019 року сформована Відповідачем на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів з огляду на те, що станом на 30.04.2019 року в інтегрованій картці платника єдиного внеску (фізичної особи-підприємця), заведеній щодо позивача, обліковувалася заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн., з яких 8448 грн. - єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску за 2017 рік, 2457,18 грн. – за І квартал 2018 року, 2457,18 грн. – за ІІ квартал 2018 року, 2457,18 грн. – за ІІІ квартал 2018 року, 2457,18 грн. – за ІV квартал 2018 року, 2754, 18 грн. - за І квартал 2019 року. (а.с. 41– 42)
Вказані суми обчислені Відповідачем як недоїмка, оскільки Позивач не виконав свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску у строк, встановлений абзацом 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані суми, які обліковані в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 та відображалися у ній станом на 30.04.2019 року, правомірно включені Відповідачем до спірної вимоги №Ф-899-52 від 18.06.2019 року про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 21030,90 грн.
Поряд із зазначеним, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо того, що, податкову вимогу №Ф-899-52 від 12.08.2019 року Відповідач сформував та направив Позивачу передчасно, оскільки включив до неї суму боргу (недоїмки), яка на той момент не була узгодженою та перебувала в процесі адміністративного оскарження. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до вимог Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства доходів і зборів України №449 від 20.04.2015 року, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-899-52 від 18.06.2019 року підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, а на суму зростання боргу (недоїмки) має бути винесена окрема вимога, так як одночасне відображення однієї і тієї ж недоїмки в різних вимогах, жодна з яких не вважається відкликаною, може призвести до її подвійного стягнення. 
Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційних вимог, колегія суддів звертає увагу заявника апеляційної скарги на те, що посилання Позивача на ненаправлення йому контролюючим органом акту перевірки, на підставі якого винесені спірні вимоги, є безпідставними, оскільки спірні вимоги сформовані Відповідачем на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, за якими на кінець календарного місяця за позивачем обліковувалася недоїмка зі сплати єдиного внеску, як це передбачено пунктами 3, 4 розділу VI Інструкції №449.
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає таке.
Згідно із ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.
За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або Третьою особою.
Згідно з ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України врегульовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн. Позивачем до суду першої інстанції було надано:
- квитанцію до прибуткового касового ордеру від 31.08.2019 року (а.с. 17);
- детальний опис робіт (наданих послуг) від 31.08.2019 року №198 (а.с. 18).
Суд першої інстанції, відмовляючи Позивачу у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача у розмір 2000 грн., зазначив про те, що:
- Позивачем не було надано договір, укладений між ним та адвокатським об`єднанням «Усатенко і Усатенко», який би підтверджував надання останнім правової допомоги у цій справі;
- позовна заява та відповідь на відзив від імені Позивача підписані Редькіною С.П. – представником Позивача за довіреністю від 27.07.2019 року, при цьому доказів того що вона надавала Позивачу професійну правничу допомогу від імені адвокатського об`єднання  «Усатенко і Усатенко» матеріали справи не містять.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на те, що відсутність в матеріалах справи договору про надання професійної правничої допомоги унеможливлює повне та об`єктивне дослідження наданих Позивачем документів на підтвердження понесених витрат, у тому числі для встановлення складу та розміру таких витрат в межах адміністративної справи, що розглядається.
Колегія суддів, також, вказує і про те, що квитанція до прибуткового касового ордеру від 31.08.2019 року (а.с. 17) не містить номеру прибуткового касового ордеру та зазначення конкретного договору, за виконання умов якого здійснюється оплата, що унеможливлює ідентифікацію оплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 2000 грн. за надання професійної правничої допомоги саме в межах цієї адміністративної справи.
Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що детальний опис робіт (наданих послуг) від 31.08.2019 року №198, не містить ані зазначення інформації про адміністративну справу, в межах якої перелічені в описі послуги надавались, ані визначення кількісних та якісних показників наданих послуг, зокрема витраченого адвокатом часу на надання певного виду послуг та обсягу надання таких послуг.
Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що Позивач належним чином документально не підтвердив та не довів у повному обсязі загальну суму витрат, понесених останнім, на професійну правничу допомогу адвоката у цій справі в розмірі 2000 грн.
Щодо вимог представника Позивача, зазначених в апеляційній скарзі про стягнення з Відповідача витрат в сумі 2000 грн. за складання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про те, що з огляду на відсутність підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не підлягають стягненню, з урахуванням частини 6 статті 139 КАС України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення позовних вимог прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги представника Позивача висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Позивача - без задоволення
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – Редькіної Світлани Павлівни - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року по справі №340/2181/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
В повному обсязі постанова складена 05 лютого 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова