ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2572/19  Номер провадження 22-ц/814/279/20	Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого: Триголова В.М.,
суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.,
секретар: Ачкасова О.Н.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 08 листопада 2019 року
у справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа: Крюківська районна адміністрація виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі відділу ведення реєстру територіальної громади, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення.
Позов обгрунтовано тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі – продажу від 04 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., та зареєстрованого в реєстрі за номером 1018. Окрім власника ОСОБА_2 в зазначеному будинку також зареєстрована відповідач ОСОБА_1 – донька колишнього власника домоволодіння. На прохання позивача до відповідача в добровільному порядку скасувати свою реєстрацію в зазначеному будинку та виселитися з нього, ОСОБА_1 відповіла категоричною відмовою, не надала ключі від житлового приміщення та господарських будівель, почала чинити перешкоди щодо вселення ОСОБА_2 до належного останній на праві особистої власності житлового будинку, таким чином, позбавивши позивача права користуватися належним їй майном. 
У позові ОСОБА_2 просила визнати відповідача ОСОБА_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме в будинку АДРЕСА_1 ; виселити відповідача ОСОБА_1 , з будинку АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із зверненням до суду у вигляді оплати за правничу допомогу адвоката в розмірі 6 000 грн. 00 коп. та оплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.
Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 08 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи – Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Відділу ведення реєстру територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення – задоволено частково.
Виселено ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання відповідача ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме в будинку АДРЕСА_1 , - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені позивачем на оплату правничої допомоги в розмірі 3 000 грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені позивачем при подачі позову до суду, в розмірі 768 грн. 40 коп.
З рішенням суду не погодилась ОСОБА_3 , яка його оскаржила, просила скасувати в частині виселення та стягнення судових витрат і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, оскільки вважає, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до законності користування і проживання відповідачем, як членом сім`ї колишнього власника, у будинку  АДРЕСА_1 , окрім того, звертає увагу, що іншого житла не має. Також зазначає, що ніяких перешкод у користування будинком іншим особам не чинить, правил спільного проживання не порушує.
Відповідач посилається в апеляційній скарзі на порушення місцевим судом норм процесуального права при розгляді справи, а також заперечує проти розміру стягнутих з неї судових витрат.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі – продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., та зареєстрований в реєстрі за номером 1018, на підставі якого позивач набула у приватну власності 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Факт права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаного домоволодіння також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером 169206621 від 04 червня 2019 року.
ОСОБА_3 є донькою колишнього власника частини спірного домоволодіння АДРЕСА_1 , – ОСОБА_4 , та була зареєстрована у ньому як член сім`ї власника 21 липня 2001 року.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_3 , суд першої інстанції, виходив із доведеності вимог позивача, яка є новим власником спірного приміщення, при цьому, відповідач є працездатною особою та має інше житло за місцем проживання своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 .
Проте, апеляційна інстанція з таким висновком суду погодитися не може з наступних підстав. 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 
Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до вимог ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Відповідно до вимог ч.6 ст.403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція)  закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті  8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовіснийнабувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке фактично є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).
Зі справи вбачається, що ОСОБА_3 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого батька – ОСОБА_4 .
У договорі купівлі-продажу сторони зазначили, що жодні треті особи не мають прав користування на домоволодіння, що не відповідало дійсності.
ОСОБА_5 з 2001 року зареєстрована у спірному будинку. Крім того, під час огляду житла набувач мала можливість виявити, що ОСОБА_5 проживає у будинку, та з`ясувати в неї підстави такого проживання, а також довідатися про її наміри щодо подальшого проживання після відчуження будинку або про її відмову від свого права та готовність звільнити будинок у такому випадку.
Тобто набувач за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири.
Таким чином, позивач могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості. Однак позивач не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору. 
Окрім того, умовами договору купівлі-продажу передбачені наслідки надання недостовірних відомостей покупцю, зокрема, відшкодування заподіяних збитків продавцем (п.12 договору). 
Місцевим судом, також, не враховано вимоги ч. 6 ст.403 ЦК України, відповідно до яких, при зміні власника нерухомого майна, сервітут зберігається у відношення членів сім`ї колишнього власника цього майна.
Враховуючи, що ОСОБА_3 була поселена та проживала у вказаному будинковолодінні правомірно, то при переході права власності на останнє до позивачки, за відповідачкою зберігся житловий сервітут на нього.
Оскільки у справі, що розглядається, члена сім`ї колишнього власника житлового будинку, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, позивач не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, то колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України).
При цьому доводи позивача про те, що відповідач має інше місце проживання, зокрема, за місцем проживання своєї матері, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що мати позивача дійсно є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що вона не заперечує проти вселення і проживання там відповідача. Окрім того, сам факт володіння чи користування членами родини ОСОБА_3 іншою нерухомістю, не може свідчити про наявність у неї іншого житла для проживання.
З урахуванням викладеного, колегія судді приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення в частині задоволених позовних вимог про виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення та ухвалення нового в цій частині про відмову у задоволенні позову. В частині відмови у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням рішення залишити без змін.
З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, вимоги позивача ОСОБА_2 про відшкодування понесених нею судових витрат також задоволенню не підлягають, оскільки у її позові до ОСОБА_3 відмовлено. 
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст. 376, 382 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.
       Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 08 листопада 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Крюківська районна адміністрація виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі відділу ведення реєстру територіальної громади, про виселення без надання іншого житлового приміщення та в частині стягнення судових витрат, ухваливши в цих частинах нове рішення.
       У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Крюківська районна адміністрація виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі відділу ведення реєстру територіальної громади, про виселення без надання іншого житлового приміщення та у задоволенні вимог про стягнення судових витрат – відмовити.
       В іншій частині рішення – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                 В.М. Триголов 

Судді:                                         Г.Л. Карпушин

                                                                               В.П. Пікуль