Єдиний унікальний номер 226/124/19        Номер провадження 22-ц/804/18/20 

Єдиний унікальний номер 226/124/19                 Головуючий у 1 інстанції Клепка Л.І.
Номер провадження 22-ц/804/18/20                   Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2020 року                                                                                      м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді                              Агєєва О.В.
суддів                                                  Біляєвої О.М., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут  цивільну справу № 226/124/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року у складі судді Клепки Л.І., -
ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 11.06.2005 року по 01.08.2017 року. Під час шлюбу за їх спільні кошти було придбано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою, а також предмети побуту: кухонний гарнітур вартістю 12000грн., спальний гарнітур вартістю 16000грн., плазмовий телевізор «Самсунг» вартістю 13000грн., телевізор «Самсунг» вартістю 6000грн., пральну машину-автомат LG вартістю 5000грн., диван вартістю 5000грн., холодильник «Індезіт» вартістю 5000грн., мікрохвильову піч вартістю 1800грн., газову плиту вартістю 3000грн., скляний стіл вартістю 900грн. Так як після розлучення вони з відповідачкою не дійшли згоди щодо добровільного поділу спільно придбаного майна і відповідачка з того часу продовжує користуватися ним одноосібно, позивач просив суд визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя, розділивши його між ними, виходячи із рівності часток, і визнати за кожним із них право спільної часткової власності на ? частину квартири та в порядку поділу майна залишити за ним спальний гарнітур, який складається з двоспального ліжка, двох приліжкових тумб, двох комодів і кутової шафи-купе, вартістю 16000грн., телевізор «Самсунг» вартістю 6000грн., пральну машину-автомат LG вартістю 5000грн., скляний стіл вартістю 900грн. на загальну суму 32900грн., а відповідачці ОСОБА_2 в порядку розподілу майна виділити кухонний гарнітур, що складається з чотирьох навісних кухонних шаф та чотирьох підлогових кухонних шаф вартістю 12000грн., плазмовий телевізор вартістю 13000грн., диван вартістю 5000грн., мікрохвильову піч вартістю 1800грн., газову плиту вартістю 3000грн. на загальну суму 34800грн., компенсувавши йому різницю у вартості майна в розмірі 950грн., стягнувши зазначену суму з відповідачки на його користь. Та, крім цього, просив суд стягнути з відповідачки на його користь половину грошової різниці між вартістю частин майна подружжя у розмірі 294грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 53,7 кв.метри, в тому числі житловою – 26,6 кв.метри. 
Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на ? частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 53,7 кв.метри, в тому числі житловою – 26,6 кв.метри. 
Визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на ? частину двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 53,7 кв.метри, в тому числі житловою – 26,6 кв.метри. 
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 11 вересня 2019 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити повністю в позові.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на норми ЦПК, якими врегульовані процесуальні питання доказування, та зазначає, що докази, якими суд обґрунтовував ухвалення оскаржуваного рішення, були витребувані судом з власної ініціативи в процесі судового розгляду, без встановлених законом процесуальних підстав для такого витребування, що порушує вимогу ЦПК України щодо допустимості доказів.
Враховуючи, що позивач не надав суду доказів, якими він обґрунтовує свої вимоги, разом з позовною заявою, та не обґрунтував неможливість їх подання у встановлений законом строк, вважає, що позов не підлягає задоволенню.
Звертає увагу суду, що правову допомогу надавав та інтереси позивача в суді представляв адвокат, який є фахівцем в галузі права i якому достеменно відомі положення цивільного процесуального законодавства. Адвокат не скористався своїм правом на витребування доказів шляхом направлення відповідного адвокатського запиту до компетентних органів щодо підтвердження права власності на спірну квартиру. Більш того, інформація щодо прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою i може бути отримана будь-якою фізичною особою за її заявою. Тим не менше, жодних доказів щодо права власності на спірну квартиру в строк, передбачений ч.2 ст.83 ЦПК України, стороною позивача суду надано не було. В додатках до позовної заяви зазначені лише копія паспорту позивача, його ідентифікаційного податкового номера та копія рішення суду про розірвання шлюбу. Клопотання про витребування доказів щодо належності їй спірної квартири також не було заявлено разом iз поданням позову, як це передбачено ч.1 ст.84, ч.2 ст.83 ЦПК України.
Таким чином, витребування доказів щодо належності їй спірної квартири було здійснено судом з власної ініціативи, всупереч вимогам ст.13, ст.81 ЦПК України.
Позивач мав можливість самостійно подати ці докази, однак не зробив цього без поважних причин. Разом з поданням позову останній не просив суд витребувати докази, обґрунтувавши неможливість самостійного їх отримання. Невиконання позивачем свого процесуального обов`язку подання доказів у передбачені ЦПК строки, тобто разом iз поданням позову, не визначено законом як підстава для витребування доказів з власної ініціативи суду. Таким чином, у суду першої інстанції не було жодних підстав, передбачених ЦПК України, для витребування з ініціативи суду доказів належності їй спірної квартири.
Зазначає, що судом першої інстанції порушені вимоги щодо допустимості доказів i прийняті до уваги докази, отримані судом з порушенням порядку, встановленого ЦПК України (ст.13, ст.81, ст.83 ЦПК України). На її думку, це свідчить про незаконність та необґрунтованість рішення суду та є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача за їх необґрунтованістю.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
   Згідно п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
  За правилами ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
  Згідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги,апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Згідно  частини  першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Фактично рішення суду оскаржується в частині задоволених вимог щодо нерухомого майна.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 , правоустановлюючі документи на яку оформлено на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , придбана сторонами у шлюбі за сумісні кошти, вона є їхньою спільною сумісною власністю і підлягає поділу, виходячи із принципу рівності часток подружжя. Позову про визнання квартири об`єктом особистої приватної власності відповідачкою не подавалося, до судового засідання відповідачка не з`явилася, навіть після визнання судом її явки обов`язковою. Тому питання визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та її поділу між ним, виходячи з рівності часток кожного, суд приймав на підставі наявних у справі доказів, яких на переконання суду є достатньо для прийняття такого рішення.

Вирішуючи вимоги про визнання спільною сумісною власністю предметів побуту та поділу їх між подружжям, суд прийшов до висновку, що вини задоволенню не підлягають, так як позивачем не надано належних і допустимих доказів як на предмет підтвердження їх придбання, так і на предмет наявності їх на час припинення спільного ведення господарства, наявності їх у відповідачки на час розгляду справи або перебування їх у будь-яких третіх осіб, що унеможливлює їх ідентифікацію, встановлення дійсної вартості і, як наслідок, визначення розміру часток при поділі цього майна та компенсації різниці у вартості майна, про що в позовній заяві просить позивач. Також позивачем не надано доказів на визначення джерела коштів, за які спірне рухоме майно було придбано, та час його придбання.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , також не підтвердили наведених обставин, пояснивши, що з моменту припинення сторонами сімейних стосунків вони близько трьох років квартиру сторін не відвідували і які речі там знаходяться сказати не можуть, як і не можуть підтвердити джерело коштів, витрачених на їх придбання.
Таким чином суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання рухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділу і відмовив в задоволенні позову в цій частині.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Димитровського міського управління юстиції Донецької області за актовим записом № 116, з 11.06.2005 року. Мають спільну дитину – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Димитровського міського суду від 01.08.2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.4).
Згідно договору купівлі-продажу від 29.11.2011року, посвідченого приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу, реєстр № 4237, під час шлюбу сторони придбали двокімнатну квартиру загальною корисною площею 53,7 кв. метри, в тому числі житловою – 26,6 кв. метри, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , правоустанавлюючі документи на яку оформлено на ім`я відповідачки ОСОБА_2 . 
Це ж підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію 29.11.2011року за відповідачкою ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
За правилом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч закріпленому в ЦПК України принципу диспозитивності процесу, ухвалив рішення на підставі зібраних ним самим доказів, тоді як позивач мав реальну можливість надати такі докази самостійно, колегія суддів не приймає, оскільки вони не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Дійсно, відповідно до ст.82 ЦПК України:
1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
2. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Крім того, статтею 84 Кодексу передбачено можливість учасника справи ставити питання перед судом про  витребування доказів. Так, частиною першою статті передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.
6. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
7. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.

Разом з тим, відповідно до статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип верховенство права (ч.3 ст.2 Кодексу).
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи представник позивача звертався після відкриття провадження у справі з клопотанням про виклик свідків та витребування у відповідача доказів – правовстановлюючих документів на спірну квартиру (а.с.20).
Ухвалою суду дане клопотання представника позивача було задоволено, визнано обов`язковою явку відповідача до судового засідання і запропоновано відповідачу надати суду підтверджуючи документи (а.с.34).
Копія ухвали направлена відповідачу для відома і була ним отримана (а.с.37).

Оскільки ухвала суду відповідачем не виконана, в наступному судовому засіданні 06.05.2019р. представником позивача заявлено клопотання про витребування у нотаріуса Мирноградського нотаріального округу копії правовстановлюючого документа на спірну квартиру для встановлення розбіжностей в характеристиці квартири, що зазначена в реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.43) і позовній заяві, яке було задоволено головуючим суддею і вбачається з протоколу судового засідання суду першої інстанції  (а.с.38).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, виконуючи завдання передбачені ст.2 ЦПК України (справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави), з додержанням принципу верховенства права, повно та правильно встановив фактичні обставини по справі та ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції по суті спору і не дають підстав для скасування судового рішення.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 без задоволення, підстави для стягнення з позивача на користь відповідача судового збору за подання апеляційної скарги також відсутні.

На підставі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року залишити без задоволення.
Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 14 січня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                         О.В. Агєєв

Судді:                                                                                                                О.М. Біляєва

                                                                                                                           Ю.М. Мальований