Ухвала
Іменем України 
13 січня 2020 року
м. Київ                                                                                                                                               
справа № 159/5161/18
провадження № 51-7ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
У касаційній скарзі потерпіла порушує питання про перегляд вказаного судового рішення в касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог  п. 4 ч. 2 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що  не  були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону             (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України). 
Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. 
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно                 до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог. 
Однак, всупереч вищевказаному потерпіла у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, доводів на обґрунтування зазначеної позиції з урахуванням положень ст. 412 КПК України не наводить.
Крім того, потерпіла в обґрунтування незаконності оскаржуваного судового рішення посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Також, як убачається зі змісту касаційної скарги, потерпіла вказує на допущене судом апеляційної інстанції неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при постановленні оскаржуваної ухвали, однак на п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, як на підставу для скасування зазначеного судового рішення, у скарзі не посилається.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху. 
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року щодо засудженої ОСОБА_5 залишити без руху і надати їй для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу їй буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                               ОСОБА_3