П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 497/238/19	
Головуючий в 1 інстанції: Кравцова А.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Болградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Болградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі – Болградський районний відділ ДВС) в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 08.02.2019 року ВП №29784594.
В обґрунтування позову зазначає, що в оскаржуваній постанові відсутні посилання на докази, які б підтверджували понесені витрати виконавчого провадження, передбачених наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року №2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наданих суб`єктом владних повноважень суду доказів понесених витрат у виконавчому провадженні №29784594. Так, зокрема, судом було оцінено розпорядження начальника Болградського районного відділу ДВС від 18.02.2019 року №35-54 «Про встановлення витрат виконавчого провадження» та калькуляцію витрат на проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню №29784594.
Також судом було взято до уваги пояснення представника відповідача, що до кожної постанови вони не роблять такої калькуляції, у зв`язку з великим навантаженням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Головним доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не мав права брати до уваги докази, які не були покладені в основу оскаржуваної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. Апелянт обґрунтовує це вимогами абз.2 ч.2 ст.77 КАС України.
Тому, на думку апелянта, оскільки в оскаржуваній постанові державного виконавця відсутні посилання на докази, які б підтверджували понесені витрати виконавчого провадження та могли б конкретизувати види і суми понесених суб`єктом владних повноважень витрат,  така постанова є протиправною та має бути скасована.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Також, скаржником подано клопотання про заміну сторони в апеляційному провадженні, а саме: відповідача – Болградський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області замінити на Болградський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Пояснюючи необхідність такої заміни апелянт указує, що, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач змінив назву на Болградський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Суд апеляційної інстанції вважає, що вказане клопотання належить задовольнити та провести заміну відповідача в апеляційному провадженні, визначивши відповідачем у справі - Болградський районний відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2011 року у справі №2-1641/11 стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 300 грн. щомісячно, починаючи з 22.11.2010 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 18.09.2027 року.
На виконання вказаного рішення, 23 вересня 2011 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області видано виконавчий лист №2-1641/11.
11.11.2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №29784594 з примусового виконання вказаного судового рішення.
08.02.2019 року державний виконавець Міогло С. М. прийняв постанову про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження ВП №29784594 в сумі 151 грн.
Даною постановою встановлено, що вимоги виконавчого документу у строк для самостійного виконання боржником не виконані, тому державним виконавцем, на підставі ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», винесено дану постанову, яка є спірною у цій справі.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати, а апеляційну скаргу слід задовольнити, з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються зі стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Згідно з частиною другою статті 42 Закону №1404-VIII витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Абзацом 3 частини третьої статті 42 Закону №1404-VIII передбачено, що розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Закону №1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, компетенція державного виконавця приймати постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження прямо обумовлена статтею 42 Закону № 1404-VIII.
Відповідно до п. 2 Розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону. У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.
Згідно з розділом I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, що затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2830/5 (далі - Наказ № 2830/5) до витрат виконавчого провадження належать, зокрема, витрати на виготовлення документів виконавчого провадження (папір; копіювання, друк документів; канцтовари), пересилання документів виконавчого провадження (конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку), плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.
Відповідно до частин 1 і 2 Розділу ІІ Наказу № 2830/5 розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах; розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».
Відповідно до п.1 наказу Міністерства юстиції України від 24.03.2017 року № 954/5 «Про встановлення розміру плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями становить 69 грн. 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

Суд першої інстанції вважав, що суб`єктом владних повноважень доведено понесені ним витрати у виконавчому провадженні №29784594 в сумі 151 грн., на підтвердження чого надано відповідні докази під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він прямо суперечить вимогам п. 2 Розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, який передбачає, що у постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що мотивувальна частина оскаржуваної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження не містить розрахунок витрат, понесених державним виконавцем, із зазначенням їх видів та розміру усіх складових загальної суми. Незрозуміло з чого саме виходив державний виконавець визначаючи суму таких витрат у розмірі 151 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 08.02.2019 року ВП №29784594 є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з цієї норми, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції не мав права брати до уваги докази понесених відповідачем витрат у виконавчому провадженні, які надані під час розгляду справи судом, оскільки такі докази не були покладені в основу оскаржуваної постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду, відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України, належить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права, у даному випадку, вважається незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем під час розгляду даної справи понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову, апеляційних скарг та видачу в електронному вигляді копії технічного запису судового засідання на загальну суму 4008,24 грн., що підтверджується квитанціями №224 від 18.02.2019 року на суму 768,40 грн., №103 від 18.03.2019 року на суму 57,64 грн., №92 від 28.03.2019 року на суму 1921 грн. та №32 від 08.01.2020 року на суму 1261,20 грн., які знаходяться в матеріалах справи (а.с.1, 31, 32, 229).

Абзац 1 частини 1 статті 139 КАС України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, суд апеляційної інстанції стягує на його користь сплачений судовий збір з суб`єкта владних повноважень в сумі 3899,64 грн.
Така сума обумовлена тим, що ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги на рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року сплатив судовий збір у більшому розмірі, ніж встановлено законом, а саме: замість 1152,60 грн. помилково сплатив 1261,20 грн.
Частиною 2 ст.132 КАС України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає можливим повернути ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір з Державного бюджету України в сумі 108,60 грн.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року – задовольнити.
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 10 грудня 2019 року – скасувати.
Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до Болградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови нове рішення про задоволення позову.
Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Болградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міогло Сергія Михайловича про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження від 08.02.2019 року ВП №29784594 в сумі 151,00 грн.

Стягнути з бюджетних асигнувань Болградського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (код за ЄДРПОУ 34560040) 3899 (три тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять) грн. 64 коп. на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в більшому розмірі, ніж встановлено законом, в сумі 108 (сто вісім) грн. 60 коп. повернути з Державного бюджету України ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                             Л. В. Стас

суддя                                                             Л. П. Шеметенко

          Повне судове рішення складено 27.02.2020 року.