ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/897/19  Номер провадження 22-ц/814/533/20	Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Бондаревської С.М., Кривчун Т.О. 
розглянула у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2019 року, ухвалене суддею Бондарь В.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого вказував, що є батьком відповідача. На даний час отримує державну допомогу як особа, що не набула права на пенсію відповідно до Постанови КМУ № 1098, розмір якої з 04.09.2018 р. становить1435 грн., з 04.03.2019 р. - 1497 грн. Він позбавлений самостійно працювати, проте потребує матеріальної допомоги, пов`язаної з оплатою комунальних послуг, лікування, придбання продуктів харчування, одягу, коштів на проїзд, оплатою телефону тощо. Розмір його доходу не може забезпечити реальні та першонеобхідні потреби. Протягом життя він не ухилявся від виконання батьківських обов`язків та утримання сина, навчав та виховував його, купував одяг, оплачував секції, дарував подарунки тощо. Інших дітей не має. З дружиною шлюб розірвано. Добровільно допомагати йому син відмовляється. 
Вказує, що відповідач має задовільний стан здоров`я, є працездатним та має можливість сплачувати аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та пожиттєво.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2019 року у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.                                       
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохав скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідач є його єдиним сином. Позивач є непрацездатною людиною похилого віку, з низьким доходом у 1497 грн. на місяць. якого не вистачає навіть на оплату комунальних послуг, придбання ліків. Відповідач не бажає добровільно допомагати батькові, тоді як відповідно до ст.ст. 202 ч.1, 205 СК України зобов`язаний утримувати непрацездатного батька, який потребує матеріальної допомоги. 

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав. 

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивача ОСОБА_1 (а.с.9).     
Позивач отримує державну допомогу як особа, що не набула права на пенсію, відповідно до Постанови КМУ № 1098. 
Так, згідно повідомлення про надання державної допомоги особам, які не мають права на пенсію та інвалідам - ОСОБА_1 призначено з 04.09.2018 року по 03.03.2019 року 1435,00 грн. (а.с.11), а з 04.03.2019 року по 03.09.2019 року 1497, 00 грн. (а.с.12). 
З матеріалів справи вбачається, що позивач проживає один за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, про що 13.07.2018 року складено відповідний актовий запис № 65 (а.с. 13).
Згідно копії трудової книжки, відповідач ОСОБА_2 працює в ПрАТ «Склоприлад» з 01.07.2013 року вантажником, а з 11.05.2016 року - на посаді інженера з організації та нормування праці 2-ї категорії (а.с. 42-43).
Відомостей про розмір його доходу матеріали справи не містять.
Відповідно до копії договорів, наданих відповідачем у суді першої інстанції, ОСОБА_2 навчався у Кременчуцькому державному політехнічному університеті ім. М.Остроградського та на його навчання ОСОБА_3 були понесені витрати на загальну суму 32097 грн., що підтверджується копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів (а.с. 44-45).
Згідно акту обстеження, затвердженого 26.06.2019 р. міським головою Заводської міської ради, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані в АДРЕСА_2 , з 2007 року. 
З 1995 р. по 2007 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були зареєстровані в АДРЕСА_3 , але фактично весь час проживали по АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 не проживав та не був зареєстрований (а.с. 46).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої виходив з того, що позивач отримує державну допомогу у розмірі 1497 грн., що відповідає прожитковому мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік». 
Доказів на підтвердження того, що позивач потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання непрацездатного батька матеріали справи не містять та позивачем не надані. 

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Згідно з ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Правовий аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання у повнолітніх дочки, сина по утриманню своїх батьків виникають на підставі сукупності юридичних фактів, а саме: 1) походження дитини від матері, батька; 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. 
Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин.
Так, непрацездатними громадянами в розумінні ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Водночас, статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, згідно діючого законодавства держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суди при постановленні рішень мають зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.
Як передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про прожитковий мінімум»).
Відповідно до п. 2 Методики визначення прожиткового мінімуму, затвердженого спільним наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної служби статистики України від 03.02.2017 року № 178/147/31, прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги не є абсолютним.
Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.
Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК).
Таким чином, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.
Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин.
Частиною 1 ст. 205 СК України передбачено суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.
Згідно ч.2 ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька.
Водночас, Верховним Судом у постанові від 10.10.2018 року у справі № 301/160/17 зроблено правовий висновок про те, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, одержаних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.
Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Зазначене також узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом України в постанові від 13.04.2016 року у справі № 6-3066цс15, та Верховним Судом у постанові від 19.09.2018 року при розгляді справи № 494/1682/15-ц, де вказано, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.
При цьому, зазначене співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має вирішальне значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202,205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів.
Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 10.01.2019 року при розгляді справи № 369/7004/17.

Та обставина, що позивач піклувався про свого сина від дня народження, а також те, що йому не вистачає коштів на придбання продуктів харчування, які він купує в магазині та для оплати за комунальні послуги, не є підставою для безумовного стягнення з відповідача аліментів на утримання непрацездатного батька, який забезпечений прожитковим мінімумом для осіб, які втратили працездатність, відповідно до закону. 
Доводи представника позивача в суді першої інстанції стосовно того, що позивач виконував свої батьківські обов`язки та з нього не стягувалися аліменти, не можуть бути підставою для стягнення аліментів з відповідача на користь непрацездатного батька, який отримує державну допомогу на рівні встановленого законом прожиткового мінімуму. 
Крім того, утримання неповнолітніх дітей до досягнення повноліття є безумовним обов`язком батьків відповідно до положень ст. 180 СК України. 
Тоді як обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків виникає за наявності певних умов, зокрема потребі батьків у матеріальній допомозі та наявності можливості повнолітньої дитини надавати матеріальну допомогу на утримання непрацездатного батька чи матері, що у даному випадку позивачем не доведено належними і допустимими доказами відповідно до ст. 81 ЦПК України.
Так, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що він несе витрати на оплату комунальних послуг, телефонного зв`язку, лікування, придбання продуктів харчування, одягу, проїзд у транспорті та щодо розміру цих витрат, і, відповідно, що він потребує матеріальної допомоги у зв`язку з понесеними витратами.
З огляду на вищенаведене, не заслуговують на увагу твердження позивача в апеляційній скарзі щодо незгоди з рішенням суду, які зводяться фактично до дублювання позовних вимог та переоцінки доказів. 
Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі всебічно з`ясованих обставин та наданих сторонами доказів, які проаналізовані вище.
Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає. 
За таких обставин, апеляційна скарга залишається колегією суддів без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                          О.В.Чумак 

Судді С.М.Бондаревська                        

Т.О.Кривчун