Справа № 345/3420/19 
Провадження № 22-ц/4808/132/20 
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:           Бойчука І.В., Девляшевського В.А.    
секретаря          Мельник О.В.
з участю ОСОБА_1 ,                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Калуського міськрайонного суду від 07 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Миговича О. М. у  м.Калуші, 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
Позовна заява мотивована тим, що сторони з 26 липня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, сина залишено проживати з матір`ю. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина, проте тривалий час офіційно працює в Польщі, де має значні доходи, дійсний розмір яких вона встановити не може. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 є батьком сина ОСОБА_3 , у добровілному порядку не надає кошти на утримання дитини, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 07 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 грн. щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.08.2019 року і проводити до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 - 800 грн. за надання правової допомоги та 768,40 грн. в користь Державної судової адміністрації України.
Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання.
В задоволенні решти позову відмовити. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 2 500 грн, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, мінімальний заробіток ОСОБА_2 за місяць у Польщі складає суму в розмірі 10 114,46 грн. Таким чином, відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі по 2 500 грн щомісячно, так як це складає менше ј частину його місячного доходу. Крім того, судом не враховано доводи позивача щодо стану здоров`я та матеріальне становище дитини. 
16 січня 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи скарги. Вказує, що в нього відсутня постійна робота та стабільний дохід, тому сплачувати аліменти у розмірі 2 500 грн щомісячно він не в змозі. Позивачка не ставить питання про відшкодування їй додаткових витрат на лікування дитини в порядку ст. 185 СК України.
У судовому засідання ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить їх задовольнити.
ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає із матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Враховуючи матеріальне становище та стан здоров`я сторін, а також встановлений законом мінімальний розмір аліментів на дитину, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, з відповідача на користь позивача стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500,00 гривень щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 ( а.с.4) .
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 березня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26 липня 2010 року у виконкомі Войнилівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області розірвано. Сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з матір"ю ОСОБА_1 (а.с.5).
        ОСОБА_2 має нерегулярний, мінливий дохід, з  метою  заробітку  періодично виїзджає за  кордон. Зазначні  обставини   визнаються учасниками справи, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, тому відповідно ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 достовірно довела факт невиконання ОСОБА_1 свого зобов`язку по утриманню неповнолітнього сина, який проживає з нею.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.
При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.
Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше.
Оскільки дитина сторін проживає разом з матір`ю, так як ОСОБА_2 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто, апеляціцйний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини.
При визначенні розміру аліментів суд першої інстанції, відповідно до ст. 182 СК України вірно врахував матеріальний стан відповідача та прийшов правильного висновку, що останній є молодою, працездатною особою і спроможний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1500 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення ним повноліття.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності щомісячного доходу ОСОБА_2 у розмірі 10 114,46 грн, оскільки не підтвердженні доказами. 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 07 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає чинності з моменту проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст складений 16 січня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк 
                                                       І.В.Бойчук
В.А.Девляшевський