ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/493/20 Справа № 180/500/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

                                В С Т А Н О В И Л А:
       15 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 6.10.2016 року за № 431/к, яким його звільнено з посади підземного електрослюсаря чергового та по ремонту обладнання 3 розряду на шахті №9-10 ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, поновити роботі на посаді підземного електрослюсаря чергового та по ремонту обладнання 3 розряду на шахті №9-10 ПАТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач просить суд поновити йому строк звернення до суду з даним позовом.
       Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано наказ АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» № 431/к від 6 жовтня 2016 року незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на посаді підземного електрослюсаря з ремонту обладнання 3 розряду на шахті № 9-10 АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат». Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 78507 гривень 20 коп., з відрахуванням із зазначеної суми обов`язкових податків та платежів. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 2259 гривень 20 коп. Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1553 гривні 70 коп. (а.с.53-58).
       Не погодившись з рішенням суду, АТ«Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с.62-65). 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач наказом № 176 від 18.09.2015 прийнятий на роботу до відповідача в ПАТ «Марганецький ГЗК» учнем підземного електрослюсаря чергового та по ремонту устаткування шахти №9-10.
Згідно розпорядження № 56 від 12.04.2016 ОСОБА_1 переведено на шахті 9-10 підземним електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання 3 розряду.
30.05.2016 позивач уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_1 ОСОБА_2 про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки.
На підставі наказу від 06.10.2016 за №431/к «Про звільнення» позивач звільнений з роботи з 08.08.2016 у зв`язку із призовом на строкову військову службу за контрактом з строком дії, встановленому ч. 2 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за п.3 ст.36 КЗпП України.
28.02.2019 позивач отримав наказ про звільнення.
15.03.2019 позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі.
Вирішуючи питання щодо правомірності звільнення позивача з роботи та його поновлення на посаді, суд першої інстанції виходив з наступного.
Судом встановлено, що Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.
Суд зазначив, що з дня публікації Указу, тобто з 18.03.2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент не приймав.
Встановлено, що ОСОБА_1 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки.
Рішень про повну демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав.
Суд встановив, що ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок» та ч. 3 ст.119 КЗпП.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про визнання наказу АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» № 431/к від 6 жовтня 2016 року незаконним на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом зі строком дії, встановленого ч. 2 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; поновлення ОСОБА_1 на роботі в АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на посаді підземного електрослюсаря з ремонту обладнання 3-го розряду на шахті №9-10 АТ шахти № 3/5 «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат».
Крім того, суд дійшов висновку про обґрунтованість клопотання позивача про поновлення строку на подання позовної заяви до суду, оскільки позивач перебуває на військовій службі, бере участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а тому, із врахуванням особливостей проходження військової служби, був обмежений у вільних діях та у можливостях вчасно скористатися своїм право на звернення з позовом до суду.
Керуючись положеннями ч.1, ч.2 ст. 235 КЗпП України та виходячи з наданої відповідачем довідки про заробітну плату позивача, згідно якої його середньоденний заробіток складає 112,96 грн., суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час з моменту незаконного звільнення до дня ухвалення рішення, а саме — 112,96 грн. /середньоденний заробіток/ х 695 робочі дні/ днів вимушеного прогулу до дня постановлення рішення = 78507,20 грн.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що правомірно припинив трудовий договір з позивачем за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, адже, уклавши 30.05.2016 року військовий контракт зі строком військової служби в календарному обчисленні три роки, передбаченим ч.2 ст. 23 Законом України “Про військовий обов`язок”, позивач вступив на військову службу на професійній основі. Крім того, апелянт вважає, що позивачем без поважних причин пропущено передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду. 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період – період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація – комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Законом України від 17 березня 2014 року затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України – у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 та 4 ст. 119 КЗпП України, а також ч. 1 ст. 51, ч.5 ст. 53, ч.3 ст. 57, ч. 5 ст. 61 Закону України «Про освіту».
Пунктом 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника – фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3 та 4 ст. 119 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб – підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб – підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до ч.1 та2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, посилався на те, що позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, а тому ОСОБА_1 , як військовослужбовець, користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.3 та 4 ст. 119 КЗпП України.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року (справа № 265/7936/17) та від 05 грудня 2018 року (справа № 320/7296/17).
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача із займаної посади було проведено у порушення вимог КЗпП України, а тому позивач підлягає поновленню на роботі.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості клопотання позивача про поновлення строку на подання позовної заяви до суду, оскільки позивач через поважні причини, а саме, проходження військової служби, не зміг вчасно скористатися своїм право на звернення з позовом до суду.
Крім того, враховуючи вищезазначене та керуючись ч. 2 ст. 235 КЗпП України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав, для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться особистого тлумачення апелянтом норм закону.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої п.1 ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. 259, 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” – залишити без задоволення.
       Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       
       Судді: