КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 379/756/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2458/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Зінкін В.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В. 
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 05 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого  – Немировської О.В. 
суддів – Чобіток А.О., Ящук Т.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом  Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,  
за апеляційною скаргою Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України на рішення  Таращанського районного суду Київської області від 22 жовтня  2019 року, 
 
встановив:
у травні 2019 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача в порядку регресу матеріальну шкоду в сумі 16 129 грн. 66 коп., яка була виплачена ОСОБА_2 на підставі рішення суду, 606 грн. 32 коп., що становить суму судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року, а також судовий збір за подачу даної позовної заяви. 
Рішенням Таращанського районного суду Київської області  від  22 жовтня 2019  року в задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильного встановлення судом обставин, які мають значення для справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 09.03.2016 у м. Києві сталась ДТП за участю автомобілів марки «Chevrolet Aveo», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та марки «Hyundai Sonata», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Вказана ДТП сталась з вини ОСОБА_1 , що було встановлено постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року було стягнуто з Центру на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 15 578 грн. 46 коп., що складається з вартості відновлювального ремонту та вартості проведення товарознавчого дослідження. Оскільки дана ДТП сталась з вини ОСОБА_1 , позивач просив стягнути з нього заподіяну шкоду в порядку регресу в сумі 16 129 грн. 66 коп., яка складається з вартості відновлювального ремонту та суми судового збору в сумі 606 грн. 32 коп., який був сплачений за подачу апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року, також стягнути судовий збір в сумі 1 921 грн., сплачений за подачу даного позову до суду. 
Рішенням Таращанського районного суду Київської області  від  22 жовтня 2019  року в задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна шкода має бути стягнута не з ОСОБА_1 , який на час вчинення ДТП був військовослужбовцем, а з ПрАТ «Страхова компанія «Нова», з якою у позивача було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №307 від 27.03.2015 року, поліс АІ/7755621. 
Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Як видно з матеріалів справи, 09.03.2016 у м. Києві сталась ДТП, в результаті якої було ушкоджено належний ОСОБА_2 , автомобіль. ДТП сталась з вини ОСОБА_1 , який на той час проходив військову службу за контрактом у Центрі забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до Наказу першого заступника міністра оборони України №54-ПМ  від 31.08.2012 ОСОБА_1   було призначено на посаду командира автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної колони і згідно наказу начальника Центру забезпечення службової  діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України №11 від 25.09.2012 приступив до виконання службових обов`язків. Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року було встановлено, що ДТП сталась внаслідок порушення ОСОБА_1 п. 8.7.3 ПДР.
Згідно наказу начальника Центру забезпечення службової  діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України №162 від 02.06.2017 ОСОБА_1 був звільнений у запас.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року було стягнуто з Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 15 578 грн. 46 коп. та 551 грн. 20 коп. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2018 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2019 року було відмовлено у  відкритті касаційного провадження. 
Згідно ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон 1961-IV) відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. В ст. 1 цього Закону містяться наступні визначення: страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу;   страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування»; особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. 
Положеннями ст. 38 Закону №1961-IV передбачено порядок регресного позову страховика або МТСБУ, який вони мають право подати після виплати страхового відшкодування. 
В позовній заяві позивач посилався на положення статей 22, 1166, 1187, 1191 ЦК України та просив стягнути вказані суми в порядку регресу.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, посилався на положення Закону України «Про страхування» (№85/96-ВР), предметом регулювання якого є страхування, як вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону).   
Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського  відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної  небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом  підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). При розгляді справ про відшкодування шкоди за ст.441 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.440 ЦК, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна  шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була  працівником  цієї організації  (пп. 4 і 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). 
Відповідач на час ДТП проходив військову службу за контрактом та скоїв ДТП під час виконання службових обов`язків. Відносини між ним та позивачем щодо проходження військової служби врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» (ст. 19 та 20 Закону). Питання щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців станом на березень 2016 р. були врегульовані Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке було затверджено постановою Верховної Ради України N 243/95-ВР від 23 червня 1995 року, яке втратило чинність на підставі  Закону N 160-IX від 03.10.2019 (далі – Положення).
Так, п. 1 вказаного Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. За шкоду, заподіяну державі не під  час  виконання службових обов`язків, зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України. До військовослужбовців належать, зокрема, солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом. Згідно з п. 2 вказаного Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою  чи незаконним використанням військового  майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило  додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові  частини) для  відновлення, придбання майна  чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Зокрема, в постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року (справа № 707/1679/17) та від 04 вересня 2019 року (справа №522/16964/15) зазначалось, що відповідач, який був військовослужбовцем, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, як матеріально відповідальна особа, завдав шкоду державі в особі військової частини у зв`язку з відшкодуванням збитків внаслідок ДТП у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.
Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначено Положенням.
Відповідно до пункту 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.
За змістом пункту 2 Положення військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.
У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
У пунктах 10-12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності, а у пунктах 13-15 Положення - підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності.
У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди (пункт 31 Положення).
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час звернення з позовом та розгляду справи в суді першої інстанції), а також статті 19 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанцій), якими охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди  відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 11-892апп18, від 12 грудня 2018 року в справі № 14-481цс18 та від 13 лютого 2019 року в справі № 14-524цс18.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.  
Таким чином,  судом  першої інстанції було  порушено норми процесуального права, а тому рішення слід скасувати та закрити провадження по справі.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 382   ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони та Генерального штабу Збройних Сил України задовольнити частково.
Рішення Таращанського районного суду  Київської області  від  22 жовтня 2019 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу закрити. 
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття  і  може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів. 
 
Головуючий                                                   
 
Судді