ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4088/19  Номер провадження 22-ц/814/365/20	Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати  з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Пікуля В.П., Триголова В.М.
при секретарі Ачкасовій О.Н.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2019 року, ухвалене суддею Савченко Л.І., повний текст рішення складено – 19 листопада 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, про визнання права спільної сумісної власності подружжя та звільнення з-під арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1   звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки АUDI 80, ДНЗ ВІ 8232 НОМЕР_1 , 1988 р.в., та виключення із постанови про опис та арешт майна від 11.07.2018 року та звільнення з-під арешту наступного майна: автомобіля марки АUDI 80, ДНЗ ВІ 8232 НОМЕР_1 , 1988 р.в.

Позовна заява мотивована тим, що у провадженні Шевченківського ВДВС ГТУЮ м. Полтави знаходиться ВП № 55791811 за виконавчим листом № 554/1636/16-ц від 15.11.2017 року. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження 11.07.2018 року було проведено опис та арешт майна боржника, а саме автомобіля марки АUDI 80, ДНЗ ВІ 8232 НОМЕР_1 , 1988 р.в., із залученням представника ПФ ДП «СЕТАМ». Вказаний автомобіль був придбаний подружжям у період шлюбу 19.09.2014 року та оформлено на відповідача. Враховуючи, що автомобіль вилучений державним виконавцем Шевченківського ВДВС ГТУЮ м. Полтави у Полтавській області в рахунок виконання судового рішення про стягнення боргу з чоловіка, тоді як майно є спільною сумісною власністю подружжя, вона звернулася до ОСОБА_3 та Шевченківського ВДВС ГТУЮ м.Полтави у Полтавській області з питанням переоформлення цього автомобіля, однак отримала відмову. З цих підстав звернулася до суду з позовом, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки АUDI 80, ДНЗ ВІ НОМЕР_2 , 1988 р.в., виключити його із постанови про опис та арешт майна від 11.07.2018 р. та звільнити з-під арешту.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково. 
Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль марки АUDI 80, ДНЗ ВІ НОМЕР_2 , 1988 року випуску. 
У задоволенні іншої частини позову – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 384,20 грн. судового збору.
Повернуто ОСОБА_1 судовий збір у сумі 384,20 грн. з державного бюджету, сплачений нею згідно квитанції № 10930 від 23 травня 2019 року до АТ «Полтавабанк», платник Борисенко ОСОБА_5 , отримувач УК у м. Полтаві /Шевченківський район 2030101, р/р отримувача 31211206016005, код отримувача 38019510, МФО 899998/.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частини першої ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною першої ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи, що автомобіль марки АUDІ 80, ДНЗ ВІ 8232 НОМЕР_1 , 1988 року випуску, був придбаний подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за час шлюбу, він є їхньою спільною сумісною власністю. Доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що позивач не довела, що цей автомобіль придбаний саме за спільні кошти подружжя, а не за особисті кошти відповідача ОСОБА_3 , а тому не є спільним сумісним майном подружжя, судом першої інстанції спростовуються, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно покладається на того із подружжя, який її спростовує. Відповідач ОСОБА_3 позов визнав та не оспорюю факт належності спірного автомобіля подружжю на праві спільної сумісної власності. В частині вимог про виключення майна з постанови про опис та арешт майна, то ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки спірний автомобіль відповідно до ч.2 ст. 183 ЦК України є неподільною річчю, виключення його з акту опису та арешту може бути здійснено лише щодо автомобіля в цілому. Разом з тим, таке виключення майна з опису може порушити права відповідача ОСОБА_6 , яка є стягувачем у виконавчому провадженні, де ОСОБА_3 є боржником. Позивач не пред`являла вимог щодо визначення розміру компенсації за частку у спільному майні, яка може бути надана лише за її згодою, а суд не може вирішувати спір поза межами пред`явлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у звільненні з-під арешту автомобіля з підстав порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставини, що мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про звільнення з-під арешту майна в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано того що згідно з ст. 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з під арешту. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч, 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Статтею 73 СК України встановлено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Пунктом 30 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. ОСОБА_1 , як власник, має право на володіння, користування та розпорядження майном, що її належить. Арешт автомобіля відповідно до постанови про опис та арешт майна від 11.07.2018 р., який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, порушує права позивача як власника. Право на виключення майна з постанови про опис та арешт майна та звільнення його з-під арешту належить власнику. У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" зазначається, що вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред`явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Посилання суду на те, що виключення майна з опису може порушити права відповідача ОСОБА_4 , є безпідставними, оскільки таке виключення не припиняє виконавчого провадження та не перешкоджає виконанню звернення стягнення з боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить відмовити ОСОБА_1 у повному обсязі щодо заявлених вимог, викладених в апеляційній скарзі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 24 червня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 виданим Ленінським відділом ДРАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області 24 червня 2011 року, а/з №94 (а.с. 8).

За час перебування у шлюбі 19 вересня 2014 року сторони придбали автомобіль марки АUDІ 80, ДНЗ ВІ 8232 НОМЕР_1 , 1988 року випуску, власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 є ОСОБА_3 (а.с. 9).
06 квітня 2018 року постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтави ГТУЮ в Полтавській області Магдою І.Г. накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , у виконавчому провадженні ВП № 55791811, відкритому на підставі виконавчого листа № 554/1636/16-ц, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28 лютого 2017 року до повноліття дитини (а.с. 13).

11 липня 2018 року винесено постанову про опис та арешт майна у ВП № 55791811, а саме автомобіля марки АUDІ 80, ДНЗ ВІ НОМЕР_2 , 1988 року випуску (а.с. 14).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Розглядаючи позов, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Предметом даного позову є визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіля марки АUDI 80, ДНЗ ВІ НОМЕР_2 , 1988 року випуску, виключення його із постанови про опис та арешт майна від 11.07.2018 р. та звільнення з-під арешту.

З апеляційної скарги вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 –адвокатом Хлистун І.М. не оспорюється рішення суду першої інстанції в частині визнання права спільної сумісної власності на спірний автомобіль, доводи апеляційної скарги стосуються щодо висновків суду в частині відмови у звільненні з-під арешту автомобіля. 

Як встановлено судом першої інстанції, 06.04.2018 року постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтави ГТУЮ в Полтавській області Магдою І.Г. накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , у виконавчому провадженні ВП № 55791811, відкритому на підставі виконавчого листа № 554/1636/16-ц, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 28 лютого 2017 року до повноліття дитини, з підстав наявності заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 13), а 11.07.2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Полтави ГТУЮ в Полтавській області Магдою І.Г. винесено постанову про опис та арешт майна у ВП № 55791811, а саме автомобіля марки АUDІ 80, ДНЗ ВІ НОМЕР_2 , 1988 року випуску (а.с. 14).
Згідно ч. 1,2,3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»  (у редакції, що діяла станом на 06.04.2018 р. та 11.07.2018 р) порядок стягнення аліментів визначається законом. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Згідно ч.1,2 ст. 9 вказаного Закону , єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України. Реєстрація боржника в Єдиному реєстрі боржників не звільняє його від виконання рішення. Нотаріуси, органи, що здійснюють реєстрацію майна, державні реєстратори речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до яких з метою вчинення правочину щодо відчуження у будь-який спосіб майна звернувся боржник, внесений на день звернення до Єдиного реєстру боржників, у разі відсутності у них інформації про накладення арешту виконавцем на кошти або майно боржника зобов`язані відмовити у вчиненні реєстраційних дій та в день звернення боржника повідомити зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця про майно, щодо відчуження якого звернувся боржник.
Згідно ч. 1,2,4,5 ст. 56 цього Закону України арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно ч. 1 ст. 59 вказаного Закону, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
Суд першої інстанції прийшов правильного висновку про відсутність правових підстав для зняття арешту зі спірного майна.

Згідно ч.2 ст. 183 ЦК України спірний автомобіль є неподільною річчю, виключення його з акту опису та арешту може бути здійснено лише щодо автомобіля в цілому. Разом з тим, виключення майна з опису може порушити права відповідача ОСОБА_6 , яка є стягувачем у виконавчому провадженні, де ОСОБА_3 є боржником.

Частиною 2 ст.364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч.1 ст.183 ЦК України).

Отже, вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Разом з тим, у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч.2 ст.183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном. 

При цьому, суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов`язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Аналогічні роз`яснення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами та доповненнями), в якій зазначено, що ухвалення рішень про виключення з опису певної частини неподільної речі є помилковим. 

Втім, вищевказаних позовних вимог з врахуванням положень статей 321, 358, 364 ЦК України позивачкою не було заявлено та відповідно не внесено грошові кошти за частку боржника, яка, у разі задоволення вимоги, повинна перейти до неї.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, що суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно їх змінювати.
Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст.16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про зняття арешту з транспортного засобу, який є неподільною річчю задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, як власник майна, має право на володіння, користування та розпорядження майном, що їй належить, не заслуговують на увагу, оскільки позивач має право лише на Ѕ частину неподільної речі – автомобіля, інша його частині Ѕ належить боржнику, арешт на автомобіль накладено у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», у даному випадку право власності позивача не є абсолютним.

Доводи апеляційної скарги про те, що державним виконавцем не було вчинено дії щодо виділення в натурі частки майна кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності виходять за межу предмету позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що є безпідставним посилання суду на те, що виключення майна з опису може порушити права відповідача ОСОБА_4 , т.я. таке виключення не припиняє виконавче провадження та не перешкоджає зверненню стягнення з боржника ОСОБА_3 , то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки  на час арешту майна  ОСОБА_3  мав заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_4 , державний виконавець діяв в межах наданих повноважень у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», до якого Законом №2475-VIII від 03.07.2018 р. були внесені зміни щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання.

Доводи апеляційної скарги про те, що боржник добровільно сплатив свої зобов`язання, що є підставою для скасування рішення суду, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки до апеляційної скарги додано ксерокопію квитанції АТ «ПриватБанка`від 02.12.2019 р. поганої якості, рішення суду ухвалене у даній справі 14.11.2019 р., тобто, якщо сплата заборгованості повна чи часткова дійсно мала місце, то вже після рішення суду, що не впливає на його законність та обгрунтованість,

Наведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати  з розгляду  цивільних справ, -     
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Хлистун Ірини Миколаївни - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 14 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2020 року.

СУДДІ:                 А. І. Дорош         В. П. Пікуль                 В. М. Триголов