Постанова                                    
Іменем України                                                  
04 грудня 2019 року                                                                      
м. Київ                                                                    
справа № 752/10610/16-ц
провадження № 61-33856св18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,                    Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), Публічне акціонерне товариство «Міжнародний медіа                     Центр-СТБ», кореспондент телеканалу «СТБ» Зубенко Сергій, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва                                 від 06 квітня 2017 року у складі судді  Антонової Н. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,         Махлай Л. Д. у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV), Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ», кореспондента телеканалу «СТБ» ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У липні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати такими, що не відповідають дійсності, принижують його ділову репутацію, честь та гідність відомості, що були розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_3 року (у повторі ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ІНФОРМАЦІЯ_1) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «Інсайдер» в матеріалі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4». Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) (далі - ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ICTV) спростувати зазначену недостовірну інформацію, зачитавши диктором в ефірі телевізійного каналу «ІСТV» в програмі «Інсайдер» резолютивну частину рішення суду не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили, визнати дії Публічного акціонерного товариства «Міжнародний медіа Центр-СТБ» (далі - ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ»), які залишили дії свого кореспондента безконтрольними в частині збору та оприлюднення зібраної інформації та дії самого кореспондента телеканалу «СТБ» ОСОБА_4 щодо розголошення конфіденційної інформації відносно                    ОСОБА_1 противоправними та зобов`язати кореспондента ОСОБА_4 публічно вибачитися за відомості, що були розповсюджені ІНФОРМАЦІЯ_3 року (у повторі                       ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 року) в мережі Інтернет на веб-порталі Youtube телевізійним каналом «ІСТV» в програмі «Інсайдер» в матеріалі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» відносно ОСОБА_1 як такі, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію, зачитавши в ефірі телевізійного каналу ІСТV в програмі «Інсайдер» резолютивну частину рішення суду не пізніше 10 днів з дня набрання судовим рішенням законної сили та вирішити питання судових витрат.
В мотивування вимог посилався на те, що в матеріалах під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» наводиться неперевірена, недостовірна негативна інформація, яка порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності, честі та ділової репутації.
Зокрема, в даній телевізійній програмі «Інсайдер» викладено твердження щодо: невеликого заробітку та наявності авто вартістю сотні тисяч; його погроз громадянці ОСОБА_5 та вимагання з неї 100 000 доларів за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності; супроводження особисто відповідачем спецпідрозділу «Беркут», який їхав розганяти «мітингарів»; дивного поводження позивача під час запрошення журналістів до нього додому з підстав того, що державний номерний знак НОМЕР_1 автомобіля марки «Тойота Авенсіс», на якому приїхали журналісти, не відображається у базі ДАІ та про нібито викриття самими «даішниками» схеми по виготовленню номерних знаків на штрафний майданчик, безпідставними, необґрунтованими та такими що не відповідають дійсності та не підтверджені жодними засобами доказування.
Автомобіль, на якому він пересувався під час знімання відеоматеріалу, не належить йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу; достовірність відомостей щодо наявності у нього майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаних у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, перевірено Лівобережною ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області (висновок від 20 серпня                року 2015 № 25689/10/04-64-17-02), якою підтверджено достовірність указаних у декларації даних та відповідність вартості належного позивачеві майна вказаних у декларації даним про доходи, отримані із законних джерел.
Щодо викладеної відповідачем інформації про те, що він, користуючись службовим становищем, погрожував життю громадянки ОСОБА_6 та вимагав у неї                                       100 000 доларів за не притягнення її сина до кримінальної відповідальності, вказав на те, що сина громадянки ОСОБА_6 - ОСОБА_7 засуджено за вчинені стосовно нього злочини, передбачені частиною третьою статті 185, частиною першою статті 122, частиною другою статті 296 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі. Також згідно із судовими рішеннями у справі стягнуто із засудженого ОСОБА_7 50 000 гривень моральних збитків.
Інформація відеоматеріалу стосовно затримання ним автомобіля, на якому до нього приїхали журналісти, та доставляння його до штрафного майданчика, також є необґрунтованою і не відповідає дійсності, оскільки ним особисто було лише запропоновано власникам (користувачам) цього транспортного засобу прибути до відділу ДАІ для встановлення обставин виникнення проблемних питань, на що вони погодилися і самостійно прибули до відділу ДАІ. Жодних дій щодо примусового затримання та доставки транспортного засобу журналістів ним не вчинялося і будь-яких вказівок підлеглим з цього приводу не надавалося.
Крім того, будинок, в якому він проживає разом із родиною і який став предметом відеоматеріалу, розповсюдженого відповідачами, побудований батьками позивача і він у ньому проживає усе життя. Відповідачі не мали правових підстав на розповсюдження недостовірної інформації стосовно нього, підтвердження правдивості якої відсутні, з огляду на те, що, в очах оточуючих, у тому числі друзів, знайомих і колег по службі сформувалося негативне враження про його поведінку, оцінки його ділових та професійних якостей, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію та примусило його звільнитися із займаної посади начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська.
Вважає, що відповідачами порушено Закон України «Про інформацію» шляхом поширення у відеоматеріалі конфіденційної інформації, зокрема, про адресу його проживання - камери було наведено на будинок, його номер та назву вулиці, на малолітню доньку, при тому що згоди на це він не надавав.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову - відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності складової порушення прав позивача - факту поширення інформації, що виключає можливість відповідальності.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017року залишено без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що місцевий суд відмовляючи у задоволенні позову, послався на те, що з наданого позивачем відеоматеріалу та інших доказів у справі неможливо встановити джерело походження спірного відеоматеріалу, факт поширення його відповідачами, визначеними позивачем у позові. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСТV) замовляло та використовувало об`єкти інтелектуальної власності ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», у тому числі телевізійні передачі проекту «Інсайдер», проте не змогло надати суду інформацію стосовно поширення телерадіокомпанією спірного відео матеріалу, оскільки інформація щодо трансляції у вказані позивачем дні у телерадіокомпанії відсутня у зв`язку зі сплином терміну її зберігання. Тобто, відповідач не заперечував можливості виходу такої передачі в ефір, а лише послався на те, що архівна копія запису не зберіглася. Відповідач не надав доказів про те, що відеозапис на наданому позивачем диску є сфальшованим. Також не надано будь - яких доказів про те, що запис сюжету було записано, але не випущено в ефір, а диск надано лише позивачу. Навпаки, відповідач зазначав, що позивач до них не звертався. Окрім того, за клопотанням позивача, останнім був продемонстрований відео матеріал передачі, розміщений на офіційному сайті (ІСТV) із зазначенням його логотипу. Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що висновки місцевого суду про те, що оспорювана інформація не була розповсюдженна у засобах масової інформації ґрунтуються на припущеннях та не відповідають встановленим обставинам справи.
Апеляційний суд дійшов висновку, що спірна інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. Водночас твердження позивача про те, що журналістом було поширено відносно нього конфіденційну інформацію, є безпідставними, оскільки позивач ОСОБА_1 за власним бажанням запросив журналістів до свого будинку і дозволив проводити відеозйомку фасаду та подвір`я, при цьому коментуючи як і ким був він побудований, з чого складається, і де в будинку знаходяться певні приміщення.
Разом з тим суд в оскарженій ухвалі вказував на те, що викладене журналістом інтерв`ю ОСОБА_6 було дослівним, при цьому не спотвореним за його змістом, тому ОСОБА_2 або інші журналісти, що збирали матеріали до ефіру не є такими, що порушили свій професійний обов`язок, не здійснюючи перевірку викладеної інформації.
Журналіст ОСОБА_9 на час оприлюднення спірного матеріалу перебував у трудових відносинах із ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», редакційне завдання щодо підготовки матеріалів проекту «Інсайдер» ОСОБА_9 не оформлювалося, а тому, зазначені обставини не дають змоги достовірно визначити автора спірного відеоматеріалу.
Апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позову, оскільки спірна інформація є оцінкою дій, не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_8 було подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені рішення, а у справі ухвалити нове про задоволення позову. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відповідач - ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСТV), під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, визнав факт розповсюдження інформації всупереч законним інтересам позивача, проте суд апеляційної інстанції правової оцінки цьому не надав та не повно з`ясував обставини справи. На думку представника заявника факт розповсюдження спірної інформації  підтверджений зібраними у справі доказами.
Представник заявника вказував, що в ухвалі суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги адже помилково вказав, що представник заявника посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права хоча насправді апеляційна скарга містила посилання лише на порушення місцевим судом норм матеріального права.
Доводом касаційної скарги є також те, що висновки суду апеляційної інстанції про відсутність у спірному відео сюжеті недостовірної інформації не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються самим відео сюжетом. Відсутність у ОСОБА_9 редакційного завдання щодо підготовки матеріалу для проекту «Інсайдер» не звільняє останнього від цивільної відповідальності за розголошення відносно позивача недостовірної інформації. Наданий позивачем запис на диску із спірним відеоматеріалом є підтвердженням як транслювання так і розповсюдження відповідачами недостовірної інформації. Поширена недостовірна інформація неспівмірна з межами допустимої критики як до публічної особи так і до пересічного громадянина.
Крім того представник заявника посилається на те, що поширення відповідачами інформації про позивача стосовно адреси його місця проживання та його малолітньої дитини, яка є конфіденційною викликав у нього сумнів у його власній безпеці та безпеці членів його сім`ї.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено що ІНФОРМАЦІЯ_3 року (у повторі ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 року) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «Інсайдер» в матеріалі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» була поширена інформація відносно начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська ОСОБА_1 
ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» (ІСТV) замовляло та використовувало об`єкти інтелектуальної власності ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», у тому числі телевізійні передачі проекту «Інсайдер».
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2014 року (провадження № 22-ц/774/10403/14) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 задоволено частково та визнано недостовірною формацію, розповсюджену ОСОБА_6 , про використання позивачем службового становища з метою вимагання з неї та членів її родини грошових коштів з боку ОСОБА_1 
Журналіст ОСОБА_9 на час оприлюднення спірного матеріалу перебував у трудових відносинах із ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», редакційне завдання щодо підготовки матеріалів проекту «Інсайдер» ОСОБА_9 не оформлювалося.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Голосіївського районного суду міста Києва.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
02 червня 2018 року справу № 752/10610/16-ц  Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року № 13585/88). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (пункт 46 рішення у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява від 15 липня 2010 року № 16695/04).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації.
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року (у повторі ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ІНФОРМАЦІЯ_1 року) в мережі Інтернет на веб-порталі «Youtube» телевізійним каналом «ICTV» в програмі «Інсайдер» в матеріалі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» була поширена інформація відносно начальника відділу ДАІ з обслуговування міста Дніпропетровська                      ОСОБА_1 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходив з відсутності складової порушення прав позивача - факту поширення інформації, що виключає можливість відповідальності.
Суд апеляційної інстанції вищевказане твердження місцевого суду спростував та зазначив, що висновки суду про те, що оспорювана інформація не була розповсюдження у засобах масової інформації ґрунтуються на припущеннях та не відповідають встановленим обставинам справи.
Апеляційний суд правильно вважав, що спірна інформація є оцінкою дій, не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. 
Одночасно суд апеляційної інстанції зазначав, що оскільки рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні позову з інших підстав, колегія суддів апеляційного суду мотивує відмову у позові з підстав відсутності недостовірної інформації щодо позивача та залишає рішення без зміни, оскільки вказані порушення не призвели до ухвалення незаконного рішення, рішення по суті спору прийнято правильно.
Колегія суддів зазначає, що апеляційний суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що інформація, зазначена у відео сюжеті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4» не містить конфіденційну інформацію щодо позивача, адже останній за власним бажанням запросив журналістів до свого будинку і дозволив проводити відеозйомку фасаду та подвір`я, при цьому коментуючи як і ким був він побудований, з чого складається, і де в будинку знаходяться певні приміщення. В кадрі відеозйомки дійсно зафіксовано особу дитячого віку, проте без демонстрації обличчя. 
Крім того суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки викладене журналістом інтерв`ю ОСОБА_6 було дослівним, при цьому не спотвореним за його змістом, а тому ОСОБА_2 або інші журналісти, що збирали матеріали до ефіру не є такими, що порушили свій професійний обов`язок, не здійснюючи перевірку викладеної інформації.
Разом з тим рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 грудня                       2014 року (провадження № 22-ц/774/10403/14) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 задоволено частково та визнано недостовірною формацію, розповсюджену                          ОСОБА_6 , про використання позивачем службового становища з метою вимагання з неї та членів її родини грошових коштів з боку ОСОБА_1 . Вказаним рішенням суду встановлено факт поширення недостовірної інформації ОСОБА_6 , а тому інформація надана в інтерв`ю поширена нею для програми «Інсайдер», була предметом розгляду іншої справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги, правильно зазначив про те, що журналіст ОСОБА_9 на час оприлюднення спірного матеріалу перебував у трудових відносинах із ПАТ «Міжнародний медіа Центр-СТБ», редакційне завдання щодо підготовки матеріалів проекту «Інсайдер» ОСОБА_9 не оформлювалося, а тому, зазначені обставини не дають змоги достовірно визначити автора спірного відеоматеріалу.
Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що спірна інформація є оцінкою дій, не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали оцінки та не дослідили належним чином докази у справі та те, що поширена недостовірна інформація неспівмірна з межами допустимої критики як до публічної особи так і до пересічного громадянина зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд порушив норми процесуального права та вийшов за межі апеляційної скарги адже вказав, що представник заявника посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права хоча насправді апеляційна скарга містила посилання лише на порушення місцевим судом норм матеріального права не заслуговують на увагу, адже вірних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                       № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанцій розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська