ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/12374/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.                                                                                        Григорович П.О, Смолій І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:                                                                       Єгорової Н.М.,
суддів:                                                                                            Сорочка Є.О.,
                                                                                                       Федотова І.В.,
                        
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Всеукраїнського галузевого об`єднання "Федерація роботодавців нафтогазової галузі" до Кабінет Міністрів України, за участю третьої особи - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про скасування Розпорядження №461-р, - 
В С Т А Н О В И В :
Всеукраїнське галузеве об`єднання "Федерація роботодавців нафтової галузі" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", в якому просило: визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 року №461-р "Питання річних загальних зборів акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"; зобов`язати Кабінет Міністрів України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданнях, в яких було офіційно оприлюднено розпорядження Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 року №461-р "Питання річних загальних зборів акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" після набрання вказаним рішенням законної сили.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позові відмовлено. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Крім того, 12 лютого 2020 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про відкладення судового засідання, яке обґрунтовано тим, що у представників НАК "Нафтогаз України" відсутня можливість забезпечити явку свого уповноваженого представника в судовому засідання, оскільки компанія має значну кількість судових проваджень та обмежену кількість працівників, а участь уповноваженого представника є обов`язковою у судовому засіданні в іншому суді саме 12 лютого 2020.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів доходить висновку, що воно не підлягає задоволенню, оскільки вказані заявником обставини не підтверджено жодними доказами, у зв`язку з чим, суд вважає зазначені причини неявки неповажними.
Згідно з ст. 308  КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2019 року Кабінетом Міністрів України прийнято Розпорядження  №461-р "Питання річних загальних зборів акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".
З тексту вказаного розпорядження вбачається, що його прийняття мотивовано посиланням на норми Законів України "Про акціонерні товариства", "Про управління об`єктами державної власності" та Статуту акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2016 року N 1044 "Питання акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".
Даним розпорядженням затверджено річний звіт акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - НАК "Нафтогаз України") за 2018 рік, який включає окрему фінансову звітність зазначеного товариства разом з висновком незалежного аудитора приватного акціонерного товариства "Делойт енд Туш ЮСК".
Також оскаржуваним розпорядженням визнано роботу наглядової ради та правління НАК "Нафтогаз України" у 2018 році незадовільною (п.2) та затверджено розподіл чистого прибутку НАК "Нафтогаз України" за 2018 рік та розмір річних дивідендів (п.3 Розпорядження  №461-р "Питання річних загальних зборів акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"" від 24.04.2019 року)
Крім того, розпорядженням було визначено проведення виплати дивідендів згідно з вимогами законодавства не пізніше 30 червня 2019 року.
Відповідно до Статуту Всеукраїнського галузевого об`єднання "Федерація роботодавців нафтогазової галузі" від 25 вересня 2018 року, основною метою діяльності Всеукраїнського галузевого об`єднання "Федерація роботодавців нафтогазової галузі" є представництво інтересів роботодавців, організацій роботодавців нафтогазової галузі в економічних, соціально-трудових та інших відносинах, захист їх законних прав та інтересів, а також координація їх для досягнення позитивних результатів їх діяльності та посилення їх впливу на процеси формування соціально-економічної політики, вдосконалення соціально-трудових відносин та розвитку соціального партнерства.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що в статуті Всеукраїнського галузевого об`єднання "Федерація роботодавців нафтогазової галузі" відсутні будь-які положення, які б вказували на можливість здійснювати позивачем представництво інтересів членів даної організації чи інших осіб у суді. Відсутні такі повноваження і в Законі Україні "Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності". 
Позивач, вважаючи, що Кабінетом Міністрів України порушено порядок прийняття оскаржуваного акту, який є протиправним та має негативні насідки для фінансово-економічного стану Компанії, чим порушує її права, звернувся до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 26 червня 2018 року у справі № 802/1064/17-а, від 03 липня 2018 року у справі № 826/16634/16.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 822/3345/17 зазначено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача, при цьому захист порушеного права на майбутнє не допускається.
Колегія суддів зазначає, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушення прав позивача оскаржуваним рішенням, у зв`язку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

         Головуючий суддя:                                                                         Єгорова Н.М.

         Судді:                                                                                                 Сорочко Є.О.
                                                                                  
                                                                                                                      Федотов І.В.