ПОСТАНОВА
Іменем України

23 грудня 2019 року 
м. Київ
справа № 809/3270/13-а
адміністративне провадження № К/9901/33436/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  809/3270/13-а
за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Калуської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського адміністративного суду міста Києва (суддя Скільський І. І.) від 15 січня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: Судова-Хомюк Н. М., Гуляк  В. В., Коваль Р. Й.) від 08 лютого 2017 року, 
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Калуської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 05 листопада 2014 року, просив:
- визнати протиправними дії посадових осіб Калуської ОДПІ при встановленні надбавок за високі досягнення в праці та визнати незаконними накази Калуської ОДПІ № 2-ф від 31 січня 2012 року, №  17-ор від 27 червня 2012 року, № 21-ор від 31 липня 2012 року, № 25-ф від 31 серпня 2012 року, №  35-ф від 31 жовтня 2012 року, № 38-ф, № 42-ф від 24 грудня 2012 року, № 10-ф від 28 лютого 2013 року, № 14-ф від 29 березня 2013 року, № 16-ф від 30 квітня 2013 року, № 22-ф від 31 травня 2013 року, № 22-ф від 31 травня 2013 року, № 29-ф від 30 липня 2013 року та № 32-ф, в частині, що стосується встановлення надбавки ОСОБА_1 
- зобов`язати Калуську ОДПІ провести нарахування (перерахунок) та виплату ОСОБА_1 надбавки за високі досягнення у праці за січень-жовтень 2012 року, грудень 2012 року, лютий-травень 2013 року та липень 2013 року та заробітної плати (грошового забезпечення) в цілому за період з 01 січня 2012 року по 22 серпня 2013 року.
- зобов`язати Калуську ОДПІ провести нарахування (перерахунок) та виплату ОСОБА_1 доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього начальника відділу податкової міліції Калуської ОДПІ за період з 10 січня 2011 року по 22 серпня 2013 року.
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що посадовими особами Калуської ОДПІ незаконно та безпідставно зменшено позивачу розмір надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, а також протиправно не нараховано доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутнього начальника відділу.
3. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2017 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову.
4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 30 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2017 року, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
5. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
6. Вищим адміністративним судом справа до розгляду не призначалася.
7. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.
8. Відповідно до пп. 4 п. 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №  2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
9. 05 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2017 року у справі № 809/3270/13-а передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Білоус  О.  В. - головуючий суддя, Желтобрюх І. Л., Стрелець Т. Г.).
10. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 546/0/78-19 від 30 травня 2019 року призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О. В., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.
11. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31 травня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.
12. Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2019 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.
13. Станом на 23 грудня 2019 року заперечення або відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду, не надходили.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
14. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 у період з 08 серпня 2002 року по 22 серпня 2013 року проходив службу в органах податкової міліції Державної податкової служби в Івано-Франківській області, що підтверджується витягом з трудової книжки.
15. Згідно указу Президента України від 18 березня 2013 року № 141 «Про Міністерство доходів і зборів України», постанови КМУ від 20 березня 2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів України», наказу ДПС України від 26 квітня 2013 року № 11 «Про реорганізацію ДПС в окремих областях, містах Києві та Севастополі, Центрального офісу», наказів Міністерства доходів і зборів України від 26 квітня 2013 року № 80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндоходів», № 81 «Про затвердження тимчасових типових структур територіальних органів Міндоходів» відбулася реорганізація Державної податкової служби.
16. 21 червня 2013 року працівників підрозділів податкової міліції Головного управління  Міндоходів в Івано-Франківській області, у тому числі ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення із податкової міліції.
17. Наказом Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області № 175-о від 22 серпня 2013 року капітана податкової міліції, начальника відділення оперативного супроводження адміністрування ПДВ відділу податкової міліції Калуської ОДПІ Івано-Франківської області Державної податкової служби ОСОБА_1 звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних сил України за п. 64 пп. «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.
18. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2013 року у справі № 809/2950/13-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міндоходів у Івано-Франківській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, відмовлено у задоволенні позову. Зазначене рішення суду набрало законної сили.
19. Також судами встановлено, що за період проходження позивачем служби в податковій міліції, начальником Калуської ОДПІ, з метою встановлення працівникам Калуської ОДПІ надбавки за високі досягнення в праці або виконання особливо важливої роботи видавалися відповідні накази, зокрема: № 2-ф від 31 січня 2012 року, № 17-ф від 27 червня 2012 року, № 21-ф від 31 липня 2012 року, № 25-ф від 31 серпня 2012 року, № 35-ф від 31 жовтня 2012 року, № 38-ф, № 42-ф від 24 грудня 2012 року, № 10-ф від 28 лютого 2013 року, № 14-ф від 29 березня 2013 року, № 16-ф від 30 квітня 2013 року, № 22-ф від 31 травня 2013 року, № 29-ф від 30 липня 2013 року та № 32-ф.
20. На підставі зазначених наказів керівника Калуської ОДПІ, ОСОБА_1 встановлювалася надбавка за високі досягнення в праці або виконання особливо важливої роботи в таких розмірах: у січні 2012 року - 30 відсотків, лютому 2012 року - 35 відсотків, березні 2012 року - 40 відсотків, квітні 2012 року - 40 відсотків, травні 2012 року - 20 відсотків, червні 2012 року - 20 відсотків, липні 2012 року - 40 відсотків, серпні 2012 року - 30 відсотків, вересні 2012 року - 20 відсотків, жовтні 2012 року - 20 відсотків, листопаді 2012 року - 50 відсотків, грудні 2012 року - 30 відсотків. У січні 2013 року встановлено 50 відсотків надбавки, у лютому 2013 року - 30 відсотків, березні 2013 року - 25 відсотків, квітні 2013 року - 5 відсотків, травні 2012 року - 20 відсотків, червні 2012 року - 50 відсотків, липні 2013 року - 10 відсотків, в серпні 2013 року - 50 відсотків, що не заперечувалось учасниками справи під час її розгляду.
21. Вважаючи дії та спірні накази відповідача незаконними та необґрунтованим, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
22. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходили з того, що нормами чинного законодавства встановлено, що надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи установлюються до посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років, залежно від конкретних завдань, що стоять перед відповідним органом виконавчої влади, у разі сумлінного та якісного виконання працівником протягом певного періоду своїх посадових обов`язків, професіоналізму, компетентності, ініціативності та відсутності порушень виконавської і трудової дисципліни за наказом керівника.
23. Відтак, суди дійшли висновку, що саме керівнику відповідного органу влади надано право установлювати розмір надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи працівникам за якісне, своєчасне і в повному обсязі виконання обов`язків, встановлених положеннями про відповідні органи та посадовими інструкціями, а також з урахуванням їх ініціативи, особистого вкладу в загальні результати роботи.
24. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що накази про встановлення надбавки працівникам відділу податкової міліції Калуської ОДПІ за високі досягнення в праці або виконання особливо важливої роботи видавалися начальником Калуської ОДПІ Івано-Франківської області Державної податкової служби у межах повноважень, наданих чинним законодавством згідно пропозицій щодо встановлення надбавок.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
25. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
26. Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій надали неправильну правову оцінку обставинам справи, внаслідок чого зробили хибний висновок про законність спірних наказів, оскільки судами не надано оцінки, зокрема, щодо наявності підстав для зменшення розміру надбавок.
27. Також, скаржник зазначив, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про відвід судді Судової-Хомюк  Н.  М., яка на думку позивача, порушує його право на справедливий суд, оскільки суддя Судова-Хомюк Н. М. була у складі колегії суддів, яка постановила ухвалу про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху, через несплату судового збору, що в подальшому була скасована Вищим адміністративним судом України, що свідчить про некомпетентність судді.
28. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями про відмову у задоволенні позовних вимог.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
29. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з наступного.
30. Завданням адміністративного судочинства в силу ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
31. Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
32. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин у відповідній частині) форми і розміри матеріального забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
33. Згідно ст. 357 Податкового кодексу України (у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин у відповідній частині) форми та розмір матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.
34. Відтак, питання форм та розмірів матеріального забезпечення осіб начальницького і рядового складу податкової міліції, у період виникнення спірних правовідносин, регулювалося Кабінетом Міністрів України.
35. Так, п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (у відповідній редакції) затверджено схеми посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців Адміністрації Президента України, Секретаріату Кабінету Міністрів України, Апарату Верховної Ради України, апарату Національного центру з питань євроатлантичної інтеграції України, Рахункової палати України, апарату Ради національної безпеки і оборони України, апарату Вищої ради юстиції, секретаріату Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, апарату Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, їх територіальних органів, місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Рахункової палати Автономної Республіки Крим, виборчої комісії Автономної Республіки Крим, міністерств і республіканських комітетів Автономної Республіки Крим, органів прокуратури, судів та інших органів державної влади, згідно з додатками 1-47, 55, а також розміри надбавок за ранг державного службовця, дипломатичний ранг, спеціальне звання та класний чин, та окладів осіб рядового і начальницького складу податкової міліції за спеціальні звання згідно з додатками 56-59.
36. За п. 2 зазначеної Постанови, керівникам органів надано право у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи керівникам структурних підрозділів, їх заступникам, спеціалістам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас, спеціальне звання) та надбавки (винагороди) за вислугу років; керівним працівникам і спеціалістам департаментів, управлінь, відділів, інших структурних підрозділів, які безпосередньо займаються розробленням проектів нормативно-правових актів, проводять експертизу проектів таких актів (якщо положеннями про підрозділи передбачено виконання такої роботи), керівним працівникам і слідчим органів внутрішніх справ, посади яких віднесені до відповідних категорій посад державних службовців і які здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, - у розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас, спеціальне звання) та надбавки (винагороди) за вислугу років.
37. Отже, аналіз п. 2 Постанови № 268, відповідно до якого керівники центральних органів виконавчої влади наділені правом встановлювати в межах затвердженого фонду оплати праці вказану надбавку в розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас, спеціальне звання) і надбавки (винагороди) за вислугу років. Встановлення надбавки за надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи відбувається на підставі рішення керівника органу, а відтак, належить до його дискреційних повноважень.
38. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 807/2352/15.
39. Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), у рішенні в справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство (п. 23).
40. У рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року, Суд нагадав, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя, наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І) (п. 35). Крім цього, Суд вказав, що <…> демократично обраний Парламент зберігає право щодо виконання своїх законодавчих функцій відповідно до Конституції та зміни встановлених розмірів виплат на певний період часу (п. 37).
41. Відтак, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про наявність у відповідача визначених законодавством підстав для нарахування і виплати позивачу відповідних надбавок у тому розмірі, який на його переконання відповідає певним критеріям виконуваної роботи.
42. Отже, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції та апеляційної інстанції про те, що встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за результатами роботи працівника, є правом керівника установи, організації, а не обов`язком.
43. Верховний Суд відхиляє аргументи позивача про те, що відповідач не може довільно змінювати умови оплати його праці в бік погіршення; що зазначена надбавка сплачувалася працівникам з меншим стажем у розмірі більшому, ніж позивачу; що надбавки і доплати - це законодавчо гарантовані виплати працівникам понад їх основну заробітну плату; оскільки такі аргументи ґрунтуються на невірному розумінні позивачем норм законодавства.
44. Щодо вимог скаржника про скасування ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Судової-Хомюк Н. М., колегія суддів зазначає таке.
45. Головна мета відводу - гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді під час розгляду справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України» (заява № 33949/02) зазначено, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».
46. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 травня 1989 року у справі Гаусшильдта, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, заява № 11/1987/134/188, п. 48).
Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (п. 46 рішення від 24 травня 1989 року у справі Гаусшильдта).
Щодо суб`єктивного критерію, то немає підстав стверджувати, що суддя виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.
Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.
47. Наведені скаржником у касаційній скарзі заперечення щодо ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року, за яких, на його думку, є сумнів у неупередженості та об`єктивності судді Судової-Хомюк Н. М. мають суб`єктивний характер, оскільки жодного прикладу вчинення нею дій, які б свідчили про її упередженість чи ставили під сумнів безсторонність судді, не наведено. Викладені скаржником причини для відводу судді зводяться до незгоди з ухвалою цього ж суду про залишення апеляційної скарги позивача без руху, через несплату судового збору, яка була скасовано касаційним судом, що згідно вимог ст. 27, 28 КАС України (у редакції до 15 грудня 2017 року) не може слугувати підставою для відводу судді.
48. Суд вважає, що означене обґрунтування упередженості судді базується лише на суб`єктивному сприйнятті постановлених ухвал апеляційного суду, в яких брала участь суддя Судова-Хомюк Н. М. Проте, таке сприйняття не відображає фактів, що можуть поставити під сумнів безсторонність судді.
49. Отже, не може бути підставою для відводу судді заява, яка містять лише припущення про існування певних обставин, не підтверджених належними і допустимими доказами. Тобто, відвід повинен бути вмотивований - з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу. Відтак, доводи касаційної скарги у цій частині, Суд вважає необґрунтованими та відхиляє їх.
50. Крім цього, колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
51. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Росії», «Нєлюбін проти Росії»), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
52. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
53. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
54. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.
55. Згідно ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
56. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
57. Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2017 року у справі №  809/3270/13-а залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов