УХВАЛА
іменем України 
 
10 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 759/11894/18
провадження № 51-4725ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу – за вироком Святошинського районного суду м. Києва
від 24 січня 2018 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 69 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.
Встановлені обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року у виді позбавлення волі на строк 1 місяць та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Київський апеляційний суд ухвалою від 11 червня 2019 року залишив без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, а оскаржуваний вирок місцевого суду від 20 лютого 2019 року щодо ОСОБА_4 – без змін.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 23 липня 2018 року приблизно о 12:00 зі скляної полиці павільйону «Торти», розташованого на території ринку «Дніпро» (б-р Кольцова, 12 у м. Києві), повторно таємно викрав планшет «Samsung GT-P7500» (ІМЕІ НОМЕР_1 ) вартістю 1519 грн, належний ОСОБА_5 , котра в той момент не спостерігала за діями ОСОБА_4 . Однак при виході останнього з торгівельного павільйону жінка помітила пропажу і побігла за ним, вимагаючи зупинитись. Будучи викритим та усвідомлюючи відкритий характер своїх дій, ОСОБА_4 намагався втекти з чужим майном з метою його обернення на власну користь, але не зміг довести умисел до кінця з причин,
що не залежали від його волі, оскільки був затриманий громадянами.
Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення та, застосувавши положення статей 69 та 75 КК, звільнити його від призначеного покарання з випробуванням. Вважає, що визнання вини, щире каяття і те, що він хворіє на ВІЛ-інфекцію,
є достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання.
Мотиви Верховного Суду
У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності його винуватості у вчиненні злочину та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК.
Разом із тим, посилання ОСОБА_4 на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину  та особі засудженого через суворість є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання,
не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк
не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, призначаючи  ОСОБА_4 покарання,суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачений вчинив злочин, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії злочинів середньої тяжкості, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який раніше був судимий, не працює, посередньо характеризується, є інвалідом
2-ї групи; обставинами, що пом`якшують покарання, місцевий суд визнав щире каяття й тяжкий стан здоров`я.
Враховуючи наведене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 лише за умов його ізоляції від суспільства.
Доводи в касаційній скарзі засудженого є аналогічними за змістом доводам, наведеним в апеляційних скаргах сторони захисту, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до
ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень статей 69 і 75 КК. Так, ОСОБА_4 , будучи раніше судимим, у тому числі за аналогічний злочин, на шлях виправлення не став і повторно вчинив кваліфіковане кримінальне правопорушення, що свідчить про його суспільну небезпеку та неможливість виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, з чим погоджується касаційний суд.
Покарання ОСОБА_4 , визначене в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 цього Кодексу та з приєднанням мінімальної частини покарання за попереднім вироком відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено санкцією
ч. 2 ст. 186 КК, чи звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням Верховний Суд не вбачає, оскільки визнані місцевим судом обставини, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання, не знижують ступеня тяжкості вчиненого діяння, а тяжкість злочину, дані про його особу та інші обставини свідчать про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                            ОСОБА_3