ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1657/20 Справа № 185/7169/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бабій С. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                       за участю секретаря – Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року, -
В С Т А Н О В И В:

24 червня 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що що 27 квітня 2009 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 52 556 грн 05 коп. терміном до 25 квітня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується договором поруки, який був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , згідно якого поручитель поручився перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором від 27 квітня 2009 року. У порушення зазначених умов договору позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав та станом на 20 травня 2015 рік має заборгованість у розмірі 137 324 грн 26 коп., яка складається з 42 062 грн 48 коп. заборгованості за кредитом, 11 168 грн 64 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 025 грн 34 коп. заборгованості по комісії за користуванням кредитом, 74 290 грн 45 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафу (фіксована частина) – 250 грн та штрафу (процентна складова) – 6 527 грн 35 коп. Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути на свою користь з  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  заборгованість за кредитним договором у розмірі 137 324 грн 26 коп.  (а.с.2-3).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом – 42 062 грн 48 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом – 11 168 грн 64 коп., заборгованість по комісії за користуванням кредитом – 3 025 грн 34 коп., пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 42 062 грн 48 коп., штраф (фіксована частина) – 250 грн, штраф (процентна складова) – 6 527 грн 35 коп., а разом стягнуто заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2009 року, яка утворилась станом на 20 травня 2015 року у розмірі 105 096 грн 29 коп. У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Також вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.85-89).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2  посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду 1 інстанції скасувати в частині стягнення з нього, як поручителя заборгованості за кредитним договором, та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог (а.с.93-95).
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року, в якому ухвалою від 02 лютого 2017 року виправлено описку, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року скасовано в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_2 та змінено в частині розподілу судових витрат. Відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.117-118).

Постановою Верховного суду від 17 жовтня 2019 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариство комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.169-174).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що апелянт оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості з нього, як поручителя, апеляційний суд перевіряє його законність та обґрунтованість саме в цих межах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині залишити без змін, виходячи з наступних підстав. 

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги банку є обґрунтованими, оскільки позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, порука є не припиненою, а тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню у солідарному порядку. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Так, частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
За змістом частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, що діяла на час ухвалення рішення) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом.
Отже, порука – це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
При цьому за загальним правилом порука припиняється саме після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, і лише у разі, якщо такий строк не визначено в договорі, то застосовується шестимісячний строк для припинення поруки.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 квітня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір № DNQ0AD40305679, за умовами якого останній отримав споживчий кредит на придбання автомобіля у розмірі 52 556 грн. 05 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 20,04 % на рік з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2014 року шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі 1 578 грн 48 коп. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.
Відповідно до пунктів 2.2., 8.1.,17.9. кредитного договору для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за договором, ОСОБА_1 надано у заставу банку автомобіль «CHEVROLET AVEO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 10-19).
27 квітня 2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № DNQ0AD40305679, за умовами якого останнім забезпечено виконання боржником ОСОБА_1 будь-якого зобов`язання за кредитним договором у солідарному порядку. За положеннями пункту 11, 12 вказаного договору він діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, а порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту (а. с. 20).
За розрахунком банку за вказаним кредитно-заставним договором обліковується заборгованість, яка станом на 20 травня 2015 року складає 137 324 грн 26 коп. та складається із 42 062 грн 48 коп. заборгованості за кредитом, 11 168 грн 64 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 025 грн 34 коп. заборгованості по комісії за користуванням кредитом, 74 290 грн 45 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафів у розмірі 250 грн та 6 527 грн 35 коп. (а. с. 4, 5).
За положеннями пункту 12.2.1.,13 кредитно-заставного договору у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання вказаної події, реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави, ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов`язань за договором та відповідно вирішує питання про звернення стягнення на предмет застави.
Заочним рішенням Індустріального райсуду м. Дніпропетровськ від 28 грудня 2012 року ухвалено задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернути стягнення на належний ОСОБА_1 предмет застави – автомобіль «CHEVROLET AVEO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNQ0AD40305679 від 27 квітня 2009 року у загальному розмірі 61 772 грн 66 коп. (а. с. 68).

Сторони встановили строк дії договору поруки, а саме визначили, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Використовуючи своє право, надане частиною першою статті 651, частиною другою статті 1054 та частиною другою статті 1050 ЦК України, а також пунктами 12.2.1 та 13 кредитно-заставного договору, банк у листопаді 2012 року звернувся до суду з позовом до позичальника про звернення стягнення на предмет застави. Заочним рішенням Індустріального райсуду м. Дніпропетровськ від 28 грудня 2012 року ухвалено задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернути стягнення на належний ОСОБА_1 предмет застави – автомобіль «CHEVROLET AVEO», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNQ0AD40305679 від 27 квітня 2009 року у загальному розмірі 61 772 грн 66 коп.
Таким чином, банк скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором.
Враховуючи, що з даним позовом банк звернувся до суду 24.06.2015 року, то на час цього звернення порука ще не є припиненою.

Виходячи зі змісту умов договору поруки, час звернення з позовом до суду, колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для відмови у позову до поручителя з підстав припинення поруки.

Колегія судді не приймає до уваги доводи апелянта щодо того, що порука припинена відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки відповідно до п. 12 договору, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту, з позовом до суду позивач звернувся 24.06.2015 року, а тому підстави для припинення поруки – відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає, оскільки вони зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідним зазначити, що надана відповідачем ОСОБА_1 довідка про відсутність заборгованості за кредитним договором № DNQ0AD40305679 від 27.04.2009 року та закриття кредиту 29.12.2018 року, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на час винесення оскарженого рішення заборгованість по кредиту існувала. А обставина щодо припинення зобов`язання може бути врахована на стадії виконання рішення. 

Таким чином, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2016 року в оскарженій частині - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: