ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року	Львів	Справа № 1740/2159/18 пров. № СК-857/3292/18	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                  Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Гнідець Р.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року (суддя - Недашківська К.М., час ухвалення - 17:54, місце ухвалення - м.Рівне, дата складання повного тексту - 09.10.2018 року), 
в адміністративній справі №1740/2159/18 за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
                                                           встановив: 
У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, в якому просив: 1) визнати протиправним (неправомірним) рішення відповідача, викладене в листі №05/1-1276 від 09.02.2018 р. про порушення позивачем з 16.06.2017 року правил перебування в Україні; 2) зобов`язати відповідача прийняти рішення про законність перебування позивача в Україні з 16.06.2017 року до 06.07.2018 року. 
Відповідач Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області позову не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року адміністративний позов залишено без задоволення. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 04.10.2018 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що в спірних правовідносинах судом першої інстанції невірно трактується поняття індивідуальний акт, оскільки своїми діями відповідач вказує на незаконність перебування позивача на території України, що зобов`язує його залишити територію України та тягне за собою негативні наслідки у вигляді адміністративної відповідальності та подальшої заборони в`їзду на територію України. Суд першої інстанції також вказав, що ДМС провів розгляд звернення позивача №07/02/2018-1 від 07.02.2018 р. відповідно до Закону України «Про звернення громадян», однак не врахував, що воно було проведено формально, без з`ясування обставин та причин перебування ОСОБА_1 на території України протягом майже одного року. Також звертає увагу апелянт на те, що відповідачем за результатом розгляду звернення позивача №07/02/2018-1 від 07.02.2018 р. було прийнято рішення про порушення правил перебування в Україні, оскільки у листі відповідача №05/1-1276 від 09.02.2018 р. вказано про порушення позивачем з 16.06.2017 року правил перебування в Україні. Крім цього, зазначає апелянт, що судом першої інстанції також не взято до уваги те, що у повідомленні відповідача від 10.07.2018 р. про відмову в продовженні позивачу строку перебування на території України не вказано конкретну підставу для відмови, а також строк для виїзду з України. У згаданому повідомленні від 10.07.2018 р. також не вказано, яким чином ОСОБА_1 міг узаконити своє перебування на території України у період тримання під вартою в Рівненському слідчому ізоляторі з 23.03.2017 р. по 16.11.2017 р., а також у період вилучення у нього паспорта з 19.03.2017 р. по 03.07.2018 р., що унеможливлювало вчинення необхідних дій для продовження строку перебування на території України. Враховуючи наведене, вважає апелянт, що судом першої інстанції прийнято необгрунтоване рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 04.10.2018 року та ухвалити нове рішення суду, яким задоволити в повному обсязі адміністративний позов. 
Відповідач Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду від 04.10.2018 року - без змін. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 07.02.2018 року позивач постійний житель Латвійської Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області зі запитом (зверненням), в якому зазначив, що на підставі візи в`їхав в Україну 17.03.2017 року і до цього часу проживає в Україні, у зв`язку з цим просить повідомити наступне: 1) чи на законних підставах на даний момент він перебуває на території України; 2) чи має він право продовжувати проживати на території України (а.с. 22). 
За результатами розгляду вищезазначеного звернення від 07.02.2018 року щодо законності перебування ОСОБА_1 в Україні, відповідач листом від 09.02.2018 р. №05/1-1276 надав відповідь, якою повідомив позивача, зокрема, про те, що термін дії його візи закінчився 15.06.2017 року, територію України він не залишив, строк тимчасового перебування не продовжив, і з 16.06.2017 року порушив правила перебування в Україні (а.с. 9, 23). 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну міграційну службу України, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №360 (далі - Положення №360), Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. ДМС у своїй діяльності керується   Конституцією   та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. 
Державна міграційна служба відповідно до покладених на неї завдань: приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування; приймає рішення про видачу дозволу на імміграцію, відмову в його видачі та скасування такого дозволу; здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках; приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України; приймає рішення про визнання іноземців та осіб без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; здійснює інші повноваження, визначені законом (підпункти 4, 6, 8, 9, 14, 39 пункту 4 Положення №360). 
Крім цього, судом першої інстанції вірно зазначено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 
Зокрема, статтею 4 цього Закону визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. 
Відповідно до ст.9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. 
Згідно ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). 
Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України (ч.2 ст.17 Закону). 
У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони (ч.3 ст.17 Закону). 
Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в  порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.4 ст.17 Закону). 
Крім цього, процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначається Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» від 15.02.2012р. №150 (далі - Порядок №150). 
Так, відповідно до п.2 Порядку №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, зокрема, протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. 
Згідно п.5 Порядку №150, строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС. 
Рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22  Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів (п.7 Порядку №150). 
Заяви про продовження строку перебування на території України (далі - заяви) подаються іноземцями та особами без громадянства і приймаючою стороною не раніше ніж за десять та не пізніше ніж за три робочі дні до закінчення такого строку до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.  Зразок заяви  та  порядок  її розгляду затверджуються МВС (п.8 Порядку №150). 

Як уже було зазначено вище, 07.02.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області зі запитом (зверненням), в якому просив повідомити чи на законних підставах він на даний момент перебуває на території України та чи має право продовжувати проживати на території України. 
Тобто, запит позивача про надання інформації поданий до відповідача в порядку Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якого особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами (ч.3 ст.1 Закону). 
Зі змісту листа-відповіді Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області від 09.02.2018р. №05/1-1276, за результатами розгляду вищезазначеного звернення від 07.02.2018 року, видно, що відповідач повідомив позивача, зокрема, про те, що термін дії його візи закінчився 15.06.2017 року, територію України він не залишив, строк тимчасового перебування не продовжив, і з 16.06.2017 року порушив правила перебування в Україні. У цій відповіді відповідачем було роз`яснено позивачу строки та правила перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, а також поінформовано про обставини щодо перебування заявника (позивача) на території України. 
Колегія суддів також враховує, що у запиті позивача від 07.02.2018 року не ставилась вимога про продовження строку його перебування на території України, і у відповіді відповідача від 09.02.2018р. №05/1-1276 за результатами розгляду цього запиту від 07.02.2018 року, не приймалось рішення про продовження (чи не продовження) позивачу строку перебування на території України. 
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що звернення стосовно продовження ОСОБА_1 строку перебування на території України вирішувалося ДМС України у листі від 24.05.2018р. №К-7282-18/8.1/2168-18 (а.с. 32) та Управлінням Державної міграційної служби України в Рівненській області у листі від 10.07.2018р. №5601.5-3034/56.1-18 (а.с. 34) і Повідомленні від 10.07.2018 р. про відмову у продовженні строку перебування на території України (а.с. 35). 
Крім цього, постановою про накладення адміністративного стягнення №001412 від 26.07.2018 року, винесеною т.в.о. начальника відділу прикордонної служби «Пархоменкове», позивача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП (порушення терміну перебування в Україні) та накладено на нього адміністративне стягнення у виді попередження (а.с. 33, 50). 
Однак, вищенаведені обставини справи та відмови у продовженні строку перебування на території України, які викладені у листі від 24.05.2018р. №К-7282-18/8.1/2168-18, листі від 10.07.2018р. №5601.5-3034/56.1-18 і повідомленні від 10.07.2018р., не є предметом спору у цій розглядуваній адміністративній справі. 

Судом першої інстанції вірно зазначено, що надана відповідачем оскаржена відповідь від 09.02.2018р. №05/1-1276 не є рішенням відповідача як суб`єкта владних повноважень відносно позивача, що винесене на реалізацію вказаних вище норм законодавства щодо вирішення питання продовження строку перебування іноземця на території України. Така відповідь не порушує прав свобод чи законних інтересів позивача як заявника згідно його запиту від 07.02.2018 року. 
З цього приводу, колегія суддів також враховує, що відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 4 КАС України визначено, що адміністративна справа це, зокрема, переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Позивач  -  це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду. Відповідач - це суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. 
Статтею 5 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. 
Із змісту наведених правових норм видно, що при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. 
Задоволення адміністративного позову є можливим в разі встановлення судом фактів того, що оскаржені позивачем рішення, дії чи бездіяльність відповідача вчинені з порушенням ознак, передбачених частиною 2 статті 2 КАС України та порушують права, свободи чи законні інтереси позивача. 
Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і чи це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. 
Вирішуючи спір, суд зобов`язаний, зокрема, надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. 
Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в задоволенні позову. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовної вимоги позивача щодо визнання протиправним рішення відповідача, викладене в листі №05/1-1276 від 09.02.2018р. про порушення позивачем з 16.06.2017 року правил перебування в Україні. 

Відносно позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про законність перебування позивача в Україні з 16.06.2017 року до 06.07.2018 року, то ця позовна вимога також не підлягає до задоволення, оскільки є похідною від вимоги про визнання протиправною та скасування відповіді від 09.02.2018р. №05/1-1276. 
При цьому, колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів щодо наявності факту порушення прав позивача рішенням (дією чи бездіяльністю) відповідача у правовідносинах щодо перебування позивача на території України в період строку з 16.06.2017 року до 06.07.2018 року. 
Крім цього, апеляційний суд зазначає, що питання законності підстав перебування іноземців на території України регулюються (встановлюються) нормами законодавства, зокрема статтями 4, 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а органи Державної міграційної служби України приймають рішення в межах своїх повноважень, зокрема, щодо продовження строку перебування іноземців на території України, згідно статті 17 цього Закону. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовної вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про законність перебування позивача в Україні з 16.06.2017 року до 06.07.2018 року. 

Доводи апеляційної скарги не спростовують обгрунтованих висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд                                                        
                                                          постановив: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) - залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року в адміністративній справі №1740/2159/18 за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 ) до Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий:	 	В. В. Гуляк 	
Судді:	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови складено 29.01.2020 року