ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002766 пров. № 857/14065/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Макарика В.Я., 
при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЮНІМА» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.002766 за адміністративним позовом Приватного підприємства «ЮНІМА» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправними і скасування постанов про накладення штрафу (головуючий суддя першої інстанції Гулкевич І.З., час ухвалення 15:40 год., місце ухвалення Львів, дата складання повного тексту 08.11.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Юніма» (далі - ПП «Юніма») звернулося до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - ГУ Держпраці у Львівській області) з вимогою визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу: №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-1 від 16.05.2019 у розмірі 751140 грн; №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-2 від 16.05.2019 у розмірі 4173 грн; №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ФС-3 від 16.05.2019 у розмірі 12519 грн. 
В обґрунтування позову позивач зазначає, що покладення на позивача відповідальності у вигляді штрафних санкцій суперечить діючому законодавству виходячи із наступного. Відповідач може здійснювати державний нагляд контроль виключно на підставі Закону і спеціального закону, котрий би встановлював особливості його діяльності. Спірні правовідносини врегульовані виключно приписами Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки, інспекційне відвідування є формою державного нагляду у сфері господарської діяльності, тому, застосування до спірних правовідносин постанови КМУ від 26.04. 2017 року №295, якою керувався відповідач, призначаючи інспекційне відвідування є протиправним. Крім того, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року у справі №826/8917/17, було визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року в позові відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Доводи апелянта зводяться до того, що як відповідачем, так і судом першої інстанції  ототожнено такі поняття, як «фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)» (диспозиція абз. 2 ч. 2 ст. 256 КЗпП України) та «несвоєчасне повідомлення уповноваженого органу про прийняття працівника на роботу»; відповідач у спірних правовідносинах керувався Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295. При цьому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року у справі № 826/8917/17 (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 20.05.2019 року у справі № 826/8917/17) визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вказана постанова згідно із ч. 1 ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України набрала законної сили 14.05.2019 року.
Крім цього, відповідач, здійснюючи інспекційне відвідування, позивача діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, що передбачені законом, адже керувався підзаконним нормативно-правовим актом, який не підлягає до застосування у спірних правовідносинах; не отримав погодження на проведення інспекційного відвідування в Державної служби України з питань праці; протиправно зупинив та переніс інспекційне відвідування; не пред`явив керівнику суб`єкта господарювання направлення та копію погодження Держпраці на проведення такої перевірки; не надав копію направлення, чого за спірних правовідносин не було здійснено відповідачем.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться  до  того, що доводи апеляційної скарги є без підставними. Судом першої інстанції вірно встановлено обставини у  справі, рішенням прийнято з дотриманням  норм матеріального та процесуального права.   Відповідачем  повністю дотримано встановлену чинним законодавством  процедуру проведення контрольного заходу та притягнення суб`єкта господарювання до адміністративної відповідальності, тому  просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що на підставі наказу про проведення інспекційного відвідування №0914-П від 18.04.2019 та направлення на проведення інспекційного відвідування №0914 від 18.04.2019 ГУ Держпраці у Львівській області у період з 18 квітня 2019 року по 19 квітня 2019 року було проведено виїзне інспекційне відвідування Приватного підприємства «Юніма», за адресою: м. Львів, вул. Грінченка,10а та м. Львів, вул. Зелена,131.
19.04.2019 року складено Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ЛВ2361/1696/НД, у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для відвідування), який підписаний інспектором праці Гуцолом В.Т. та начальником відділу безпеки підприємства Вадюном І.І.
Також, 19.04.2019 року складено Вимогу про надання документів №ЛВ01361/1696/НД/ПД та зупинено інспекційне відвідування на один день.
Відповідно до норм ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» відповідачем видано наказ №0926/1-П від 19.04.2019 про перенесення терміну інспекційного відвідування на 22.04.2019-23.04.2019 у зв`язку з ненаданням документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, а також у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування за місцезнаходженням.
За результатами вказаного інспекційного відвідування ПП «Юніма», посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області складено акт інспекційного відвідування від 22 квітня 2019 року №ЛВ 2361/1696/НД/АВ.
Також 02.05.2019 першим заступником начальника ГУ Держпраці у Львівській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ТД/3Б/ІП, який призначено на 10:30 год. 15.05.2019.
06.05.2019 складено повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу №290/2/11-39, яке надіслано на адресу позивача 06.05.2019. 
На підставі акта інспекційного відвідування ГУ Держпраці у Львівській області прийнято постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 16 травня 2019 №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-1 у розмірі 751140 грн за порушення вимог ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП; №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-2 у розмірі 4173 грн за порушення вимог ч.1, 2 ст. 115 КЗпП, ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»; №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-3 у розмірі 12519 грн за порушення вимог ч.1, 2 ст. 115 КЗпП, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці».
Суд першої інстанції в позові відмовив з тих підстав, що постанови відповідача від 16.05.2019 №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ФС-1, №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ФС-2 та №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-3 прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом.
Проте, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування постанови про накладення штрафу №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-1 у розмірі 751140 грн за порушення вимог ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП підлягає скасуванню з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №386/2011 (надалі - Положення), Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (п. 7 Положення).
Підпунктом 1, 3 пункту 4 Положення визначено, що органи Держпраці України відповідно до покладених на них завдань здійснюють, зокрема, державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (далі - роботодавці) законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій, пільг для працівників, які поєднують роботу з навчанням, дотримання трудової дисципліни, умов праці жінок, молоді, інвалідів, надання пільг і компенсацій за важкі та шкідливі умови праці, забезпечення спеціальним одягом і спеціальним взуттям, засобами індивідуального захисту, мийними та знешкоджувальними засобами, молоком і лікувально-профілактичним харчуванням; проведення обов`язкових медичних оглядів працівників певних категорій; дотримання режимів праці та інших норм законодавства; державний нагляд та контроль за додержанням вимог законодавства про зайнятість населення з питань дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
Щодо твердження позивача про те, що відповідачем порушено порядок призначення та проведення інспекційного відвідування, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених    Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.
Згідно ч. 5 ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.
Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 від 1947 року (далі - Конвенція), інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.
Згідно статті 16 Конвенції, інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) (далі - Порядок №295, який був чинний на момент проведення інспекційного відвідування).
Пунктом 2 Порядку №295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).
Відповідно до пп.3 п.5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.
Згідно пп.1 п.11 Порядку №295, інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця.
Суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення).
Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб`єкта господарювання.
Суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.
Отже, суд зазначає, що у разі якщо позивач вважав, що відповідачем порушено порядок призначення та проведення інспекційного відвідування, то відповідно мав право не допускати посадових осіб Держпраці до проведення інспекційного відвідування, відмовитись від надання пояснень та документів, проте таким правом позивач не скористався.
В свою чергу, допуск посадових осіб Головного управління Держпраці у Львівській області до проведення перевірки невілює допущені процедурні порушення, а предметом розгляду адміністративної справи повинні бути результати інспекційного відвідування.
При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року у справі №826/8917/17, якою скасовано Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 26.04.2017 року №295, оскільки наказ № 508-І, яким призначене інспекційне відвідування був прийнятий ще 18.04.2019 року, тобто на момент чинності та дії Порядку №295.
Отже, посадові особи Головного управління Держпраці у Львівській області провели інспекційне відвідування в межах своєї компетенції.
Відповідно до статті 115 Кодексу законів про працю України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. 
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Приписами частин 1, 2, 3    статті 24 Закону України «Про оплату праці»    встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Враховуючи вищезазначені приписи, встановлений законом граничний інтервал для виплати заробітної плати не більше шістнадцяти календарних днів встановлюється саме у періоді між виплатою авансу (за першу половину місяця) та заробітної плати (за другу половину місяця) в межах одного місяця та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
В акті інспекційного відвідування встановлено, що згідно наданих підприємством відомостей на виплату грошей, виплата заробітної за січень 2019 проведена 29 березня 2019; за лютий 2019 року проведена 01 квітня 2019 року; за грудень 2018 проведена 15 лютого 2019 року.
Зазначені відомості наявні в матеріалах справи та підтверджують порушення позивачем вимог ч.1,2 ст. 115 КЗпП України, ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Вказані порушення позивачем під час розгляду справи не спростовані.
Відповідно до абз. 3, 8 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:
Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанови відповідача від 16.05.2019 №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-2 та №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-3 прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законом.
Щодо постанови про накладення штрафу №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-1 у розмірі 751140 грн за порушення вимог ч.1 та ч.3 ст.24 КЗпП колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі; додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Згідно з ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 2 статті 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;
З урахуванням наведених вище норм чинного законодавства та обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що зазначення в  оскаржуваній постанові про накладення штрафу №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ФС-1 від 16.05.2019 щодо несвоєчасного надіслання до органів ДФС повідомлення про прийом на роботу як порушення позивачем ч. 3ст. 24 Кодексу законів про працю України  є невірним, оскільки абз.2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України  не передбачає застосування штрафу до суб`єкта господарювання у зв`язку з відсутністю повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування при прийнятті працівника на роботу.
Отже, відсутність повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу не свідчить про те, що між працівником та роботодавцем не оформлено трудовий договір, оскільки законодавець не пов`язує чинність трудового договору із наявністю відповідного повідомлення.
Таким чином, вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ФС-1 від 16.05.2019 року у розмірі 751140 грн. та прийняття в цій частині нового рішення про задоволення позову з наведених вище підстав.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ФС-1 від 16.05.2019 року у розмірі 751140 грн. скасуванню та апеляційним судом в цій частині приймається нове рішення про задоволення позову в цій частині з наведених вище підстав.
Керуючись статтями 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ЮНІМА» - задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.002766 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області №ЛВ 2361/1696/НД/АВ/ФС-1 від 16.05.2019 року у розмірі 751140 грн. та в цій частині позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу №ЛВ2361/1696/НД/АВ/ФС-1 від 16.05.2019 року у розмірі 751140 грн.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	В. Я. Макарик  	
Повне судове рішення складено 21.02.2020р.