ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/245/20 Справа № 199/9636/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Макарова М.О., Петешенкової М.Ю.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства “Дніпрогаз” про відшкодування матеріальної та моральної шкоди
за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства “Дніпрогаз”
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року,  

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що між сторонами укладено договір про надання послуг з газопостачання. Позивачі проживають у будинку, мешканці якого використовують газ лише для приготування їжі. Оплата за послуги газопостачання весь час зростає, а тому позивачі в липні 2016 року звернулися до ПАТ «Дніпрогаз» із заявою про встановлення в їх квартирі газового лічильника у відповідності до вимог ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідачем на цю заяву було надано відповідь листом від 14 липня 2016 року про наявність будинку позивачів у графіку на встановлення загально будинкового вузла обліку природного газу у 2016 році, а також порекомендовано встановити квартирний лічильник газу за власні кошти. У серпні 2017 року мешканці будинку, в якому мешкають позивачі, не погодилися із встановленням загально будинкового вузла обліку природного газу, на що працівниками ПАТ «Дніпрогаз» було роз`яснено, що у такому разі норма споживання природного газу на кожного мешканця буде встановлена на рівні 18,3 м.куб. замість 9,8 м.куб. За таких обставин, позивачі, будучи пенсіонерами, вимушені були встановити в своїй квартирі за власні кошти лічильник природного газу. 19 червня 2018 року позивачі звернулися до ПАТ «Дніпрогаз» з питання повернення їм коштів, витрачених на встановлення індивідуального лічильника природного газу. Проте, листом від 03 липня 2018 року відповідачем було відмовлено, оскільки відсутній механізм повернення коштів споживачам, які самостійно за свій рахунок встановили індивідуальні лічильники природного газу. За таких обставин, позивачі просили стягнути з відповідача ПАТ «Дніпрогаз» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 3987 грн. та моральну шкоду в розмірі 4000 грн. (а.с.14-16).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені частково.
Стягнуто з ПАТ “Дніпрогаз” на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на відшкодування компенсації за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу (індивідуальний лічильник) 3987 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.54-56).

Додатковим рішенням Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2019 року стягнуто з ПАТ “Дніпрогаз” на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1921 грн. (а.с. 71).

В апеляційній скарзі ПАТ “Дніпрогаз” посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволеної позовної вимоги скасувати та ухвалити у відповідній частині нове, яким відмовити у задоволенні позовних в повному обсязі (а.с.59-61).

Враховуючи, що апелянтом фактично оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення компенсації за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу у розмірі 3987 грн., апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом – не перевіряється.

12 червня 2019 року до апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27березная 2019 року, однак вказані доповнення до уваги не приймаються так як подані поза межами строку на апеляційне оскарження (а.с.84).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначили, що доводи апеляційної скарги є вигадкою, а тому просять в задоволенні апеляційної скарги ПАТ “Дніпрогаз” відмовити, а рішення суду залишити без змін (а.с. 78-80).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін,а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивачі є споживачами природного газу, а відповідач - виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.
Судом 1 інстанції також встановлено та визнано сторонами, що між позивачами та ПАТ «Дніпрогаз» фактично укладено договір про надання послуг з газопостачання.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що права позивачів є порушеними, а тому позовні вимоги щодо стягнення компенсації за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу є обґрунтованими.

Із вказаними висновками суду погоджується й колегія суддів.
Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.
Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до статті 1 Закону № 1875-IV у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
-житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;
-виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово- комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;
- засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики;
- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством;
- норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;
- споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Згідно зі статтею 2 Закону № 1875-IV державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.
Як наведено у статті 3 Закону № 1875-IV, предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2017 року між ТОВ “Реалгазбуд” та ОСОБА_1 укладеного договір про виконання роботи № 243-Днепр (а.с. 6).
Згідно п.1.1 вказаного договору ОСОБА_1 доручила ТОВ “Реалгазбуд” виконати роботи по встановленню побутового газового лічильника за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно акту прийому-здачі виконаних робіт від 01.09.2017 р. до договору № 243-Днепр від 18.07.2017 р. роботи щодо встановлення побутового газового лічильника за адресою АДРЕСА_1 виконані у повному обсязі та вартість склала 3948 грн. (а.с. 7,10).
Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані, зокрема, забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
Виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території (ст. 4 цього Закону).
Проаналізувавши вказані норми, в врахуванням значення поняття «оснащення», яке трактується тлумачними словниками української мови, крім іншого, як «процес постачання необхідних технічних засобів», колегія суддів прийшла до висновку про обов`язок відповідача, як суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, за власний рахунок придбати та встановити газові лічильники в квартирах споживачів у строки, передбачені законом.
До такого висновку, прийшов суд першої інстанції, закріпивши його правовою позицією Верховного Суду, Касаційний господарський суд, викладеній у Постанові від 21 лютого 2108 року у справі № 908/1312/17.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникає з підстав, встановлених у ст. 11 цього Кодексу, зокрема, в ч. 3 цієї статті вказується, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.(ст. 526 ЦК України)
Відповідно до ст. 621 ЦК України, у разі невиконання боржником для кредитора певної роботи чи ненадання йому послуги кредитор має право виконати цю роботу власними силами або доручити її виконання чи надання послуги третій особі і вимагати від боржника відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання.

Колегією суддів, встановлено обов`язок відповідача ПАТ “Дніпрогаз”– боржника по зобов`язанню, за власний кошт оснастити квартиру позивачів лічильником газу.

Після звернень позивача ОСОБА_3 - кредитора, відповідач так і не виконав свого обов`язку щодо встановлення газового лічильнику, після чого позивач набув право на виконання цієї роботи самотужки, а отже, набув право на вимогу відшкодувати компенсацію за встановлення індивідуального приладу обліку природного газу.

Одним із головних мотивів апеляційної скарги, є невірне застосування судом ст.3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» саме в редакції від 20 січня 2018 року, яка передбачає право та можливість компенсувати витрати по забезпеченню встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу, а редакція цієї норми від 09.04.2015 року, яка діяла на момент спірних правовідносин, не передбачала такої компенсації.
Дані мотиви є безпідставними, і такими, що не вирішують спір по суті.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
       Апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       При цьому, колегія суддів зазначає, що рішення суду в частині визначення порядку стягнення спірної суми сторонами не оскаржується, що не позбавляє суд 1 інстанції вирішити це питання в передбачений Законом спосіб.
       Відповідно до статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
       Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства  “Дніпрогаз”   –  залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2019 року в оскарженій частині — залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: