УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/2574/19 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П. 
Категорія 26 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», 
на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира, ухвалене 20 вересня 2019 року суддею Сингаївським О.П. у м. Житомирі, 
у справі №296/2574/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №б/н від 07.06.2017, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 03.02.2019 в сумі 15775,84 грн, з яких: 3983,14 грн – заборгованість за тілом кредиту, 3992,05 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6015,18 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 558,05 грн – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн - штраф (фіксована частина), 727,42 грн - штраф (процентна складова) та судові витрати.
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.06.2017 в розмірі 3983,14 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі представник Банку, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги Банку в цій частині.
На його думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені та штрафу з огляду на те, що останній, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами, приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому небажання останнього знайомитись з Тарифами, Умовами та правилами надання банківських послуг не звільняє його від відповідальності щодо погашення боргу. 
Також, вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки зроблений у конкретній справі за інших правовідносин, коли відповідач заперечував умови договору, а у даній справі заперечення боржника відсутні. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Із матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 7). На підставі підписаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил відповідач отримав кредит у сумі 6000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку.
Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а підписана ним анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, розмір неустойки.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості відповідача за договором від 07 червня 2017 року станом на 03 лютого 2019 року складає 15775,84 грн, з яких: 3983,14 грн – заборгованість за тілом кредиту, 3992,05 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6015,18 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 558,05 грн – нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 727,42 грн - штраф (процентна складова).
Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення простроченого тіла кредиту та неустойки, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору з відповідачем Банком не дотримано вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції. 
Так, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 07 червня 2017 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо розміру неустойки (штрафу, пені). 
Суд також обґрунтовано послався на те, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
У оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції правильно вказав, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07 червня 2017 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 березня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Тому, з огляду на відсутність підпису ОСОБА_1 в Умовах та Правилах надання банківських послуг в ПриватБанку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір неустойки (штрафу, пені), а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині. 
Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Разом з тим, Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту.
Враховуючи обставини справи, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Як вбачається з наявного у справі розрахунку заборгованості, її облік банком здійснювався шляхом окремого обліку заборгованості по тілу кредиту - 3983,14 грн та простроченої заборгованості по тілу кредиту (тіло кредиту прострочене на звітну дату) - 3992,05 грн, які у сумі визначають загальний розмір заборгованості позичальника.
Враховуючи положення ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, 1049 ЦК України, та встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув і не спростував розрахунок заборгованості у цій частині, суд дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту.
Ураховуючи те, що суд першої інстанції, правильно встановивши характер спірних відносин, що виникли між сторонами, неправильно визначив розмір заборгованості за тілом кредиту, рішення суду підлягає зміні.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову у частині стягнення неустойки. 
Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2019 року змінити, збільшивши розмір заборгованості за тілом кредиту з 3983,14 грн до 7925,19 грн та розмір судового збору з 485,02 грн до 2412,29 грн.
У решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий    Судді        

Повний текст постанови складений 19 лютого 2020 року.