Постанова
Іменем  України 
 
03 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/14207/14-ц
провадження № 61-16032св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                     Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач  за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач  за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіагал»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року  у складі судді Домусчі Л. В., постанову Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                ОСОБА_2 , треті особи:Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіагал» (далі -ТОВ «Фінансова Компанія «Сіагал») про визнання права власності на автомобіль.
 
Позовна заява мотивована тим, що 15 квітня 2013 року між ним та                 ОСОБА_2 укладено договір про організацію правовідносин, згідно з умовами якого відповідач передає позивачу в користування та управління з подальшою передачею у власність на умовах, визначених договором, автомобіль Mitsubishi Pajero. ОСОБА_1 згідно з умовами договору зобов`язується: щомісячно з 15 квітня 2013 року сплачувати за                             ОСОБА_2 кредит, отриманий нею в АКІБ «УкрСиббанк», у сумі не менше 430 дол. США в місяць; передати ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 2000 дол. США та сплатити всі витрати ОСОБА_2 за договором про комплексне представництво інтересів № 12 від 15 квітня 2013 року, укладений з Приватним підприємством «Об`єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона». 
 
Вважає, що на підставі договору від 15 квітня 2013 року у   ОСОБА_1 виникло речове право на чуже майно - автомобіль Mitsubishi Pajero.
 
Позивач зазначає, що протягом всього строку дії кредитного договору він щомісячно сплачував за ОСОБА_2 платіж по кредитному договору, укладеному між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», в розмірі не менше 430 дол. США щомісячно. Сплатив ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 2000 дол. США, що підтверджується розпискою відповідача про отримання грошей, сплатив заборгованість перед банком в розмірі 3000 дол. США, що підтверджується випискою з банку про зарахування грошових коштів, здійснював і здійснює сплату щомісячних платежів до банку, що підтверджує виписка з банку про зарахування грошових коштів та банківські квитанції, сплатив всі необхідні платежі за договором № 12 від 15 квітня 2013 року, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 12 від 15 квітня 2013 року на суму 40 000 грн. 
 
12 липня 2014 року позивачу випадково стало відомо, що спірний автомобіль перебуває у розшуку та на нього накладений арешт. Підставою оголошення у розшук та арешт автомобіля стала постанова державного виконавця відділу Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси. Виконавче провадження було відкрито для стягнення боргу з ОСОБА_4 .
 
Оскільки, ОСОБА_4 знала про наявність виконавчого провадження, зокрема, що на її майно було накладено арешт, в тому числі і на автомобіль Mitsubishi Pajero, проте ОСОБА_1 не повідомила, звернувся з вищевказаним позовом до суду. 
 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на автомобіль «Mitsubishi Pajerо», д.н. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, дата реєстрації 21 серпня 2007 рік, номер кузова: НОМЕР_2 .
 
У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору нікчемним.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірний автомобіль є її власністю та перебуває у заставі банку. Кредит є частково погашеним, проте через причини складного фінансового становища банком до неї пред`явлено позов про стягнення боргу. 
 
ОСОБА_2 зазначає, що укладений 15 квітня 2013 року між сторонами договір про організацію відносин за своєю природою є договором оренди (найму транспортного засобу) та мав бути нотаріально посвідченим. Тому, оскільки цей договір нотаріально не посвідчений,  він  є нікчемним.
 
На підставі зазначеного ОСОБА_2 просила визнати нікчемним договір про організацію відносин від 15 квітня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами, що він на законних підставах є власником спірного автомобіля. Право власності за ним не було оформлене, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль, з підстав, передбачених положеннями статті 392 ЦК України. Також позивачем не зазначено інших законних підстав для набуття такого права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, місцевий суд виходив з того, що договір про організацію відносин в силу закону не є нікчемними, а вимоги про визнання його недійсним позивач за зустрічним позовом не заявляла.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова  апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції в частині первісних вимог. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої, в частині відмови у задоволенні первісного позову, та апеляційної інстанцій у повному обсязі та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано, що позивач звертаючись із первісним позовом до суду обрав спосіб захисту, який передбачений законом, а саме - визнання права власності. Визначений позивачем спосіб захисту не суперечить закону та є найбільш ефективним способом захисту його порушеного права.
 
Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання договору нікчемним в касаційному порядку не оскаржені, а тому в цій частині Верховним Судом не переглядається, відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 просить касаційну скаргу позивача за первісним позовом залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                     у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
24 жовтня  2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  Курило В. П.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 15 квітня 2013 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір про організацію правовідносин.
 
Відповідно до пункту 1.1 цього договору ОСОБА_2 передає                       ОСОБА_1 у користування та управління з подальшою передачею у власність, на умовах, визначених договором, автомобіль Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 21 серпня 2007 року, 2007 року випуску, номер кузова: НОМЕР_2 . 
 
ОСОБА_1 згідно з умовами договору зобов`язується щомісячно                                    з 15 квітня 2013 року сплачувати за ОСОБА_2 кредит отриманий нею в АКІБ «УкрСиббанк» у сумі не менше 430 дол. США в місяць. Передати ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 2 000 дол. США та сплатити всі витрати ОСОБА_2 за договором про комплексне представництво інтересів № 12 від 15 квітня 2013 року, що укладений між ОСОБА_2 та ПП «Об`єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона».
 
Згідно з пунктами 2.1, 2.2 договору ОСОБА_2 видає генеральну довіреність з правом передоручення на управління та розпорядження автомобілем на ім`я ОСОБА_5 , передає копії всіх документів з приводу кредиту, отриманого відповідачем в АКІБ «УкрСиббанк» 21 серпня 2007 року.
 
Пунктами 2.3, 2.4 договору від 15 квітня 2013 року визначено, що в період                      з 15 квітня до 01 червня 2013 року ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 кошти на суму 2 000 дол. США, а також у період 2013 року виплачує борг ОСОБА_2 перед АКІБ «Укрсиббанк» в сумі                                            3 000 дол. США; протягом строку дії кредитного договору ОСОБА_1 виплачує за ОСОБА_2 кредит отриманий нею в АКІБ «УкрСиббанк»                     у сумі не менше 430 дол. США в місяць.
 
Протягом дії договору про комплексне представництво інтересів № 12                    від 15 квітня 2013 року, що укладений між ОСОБА_2 та ПП «Об`єднання адвокатів апарату безпеки бізнесу «Р-Кона», ОСОБА_1 оплачує всі необхідні витрати за вказаним договором, а саме; судовий збір, гонорари адвокатів, витрати, пов`язані із поїздками адвокатів, будь-які інші встановлені збори та платежі, пов`язані із виконанням зобов`язання ОСОБА_2 за договором № 12 від 15 квітня 2013 року (пункт 2.5 договору).
 
Відповідно до умов пунктів 3.2.8, 3.2.9 договору ОСОБА_2 зобов`язалась 21 серпня 2014 року оформити право власності на вказаний автомобіль на ім`я ОСОБА_1 або будь-яку іншу особу, визначену ним; здійснити всі дії, необхідні для оформлення права власності.
 
15 квітня 2013 року відповідач передав позивачу автомобіль та копії всіх документів, відносно кредиту, отриманого відповідачем, а також технічний паспорт, автомобіль та ключі від нього.
 
15 квітня 2013 року ОСОБА_2 видала на ім`я ОСОБА_5 довіреність з правом користування вищевказаним автомобілем Mitsubishi Pajero, держ. номер НОМЕР_1 .
 
15 квітня 2013 року позивач передав ОСОБА_2 за розпискою кошти у розмірі 2 000 дол. США, що не заперечують сторони та підтверджується копією розписки від 15 квітня 2013 року.
 
У період з 15 квітня 2013 року до 01 червня 2014 року від імені                                ОСОБА_1 сплачувався борг ОСОБА_2 перед АКІБ «УкрСиббанком» за кредитним договором від 21 серпня 2007 року. За поясненнями позивача залишок за несплаченим кредитом становить приблизно 2 000 дол. США.
 
03 вересня 2014 року ОСОБА_2 скасувала вказану довіреність, видану 15 квітня 2013 року на ім`я ОСОБА_5 .
 
На підставі договору факторингу від 07 грудня 2015 року, укладеного між                     АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал», банк здійснив відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором                        від 21 серпня 2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та банком.
 
ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» за договором про відступлення права вимоги від 07 грудня 2015 року № 071215/2 відступило ОСОБА_1 право вимоги за вказаним кредитним договором від 21 серпня 2007 року та договором поруки від 21 серпня 2007 року, укладеними між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк».
 
Установлено, що заставодержателем спірного автомобіля Mitsubishi Pajero держ. номер НОМЕР_1 , на час розгляду справи судом, є ОСОБА_1 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. 
 
Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами,                               з урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції, з яким погодився  апеляційний  суд, встановив, що ОСОБА_1 не є власником спірного автомобіля, право якого оспорюється або не визнається відповідачем, та  дійшов правильного висновку про те, що заявлені позовні вимог не підлягають задоволенню на підставі статті 392 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги представника позивача за первісним позовом щодо наявності правових підстав для визнання права власності на майно, відповідно укладеного між сторонами договору, є безпідставними, оскільки умовами договору не передбачено такого права сторони договору.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за змістом якого відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Ураховуючи цивільно-правовий принцип свободи договору, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що позивач не був позбавлений можливості обрати інші умови відповідного договору та не укладати оспорюваний правочин.
 
Крім того, наявність обтяження та розшук спірного автомобіля, застосовані постановою державного виконавця відділу Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси, взагалі виключають можливість переходу права власності до іншої особи поза межами виконавчого провадження.
 
Посилання у касаційній скарзі на ефективність обраного ним способу захисту порушеного цивільного права та інтересу є необґрунтованим та спростовується зазначеними вище нормами права та встановленими обставинами справи.
 
Наявність у ОСОБА_1 статусу заставодержателя спірного автомобіля Mitsubishi Pajero на підставі укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» договору від 07 грудня 2015 року № 071215/2 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 21 серпня 2007 року передбачає інші механізми захисту порушених його прав та інтересів, у тому числі набуття права на вказаний транспортний засіб.  
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_1 до                ОСОБА_2 , треті особи: ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Фінансова Компанія «Сіагал», про визнання права власності на автомобіль, ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в оскаржуваній частині, - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року, постанову Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Сіагал», про визнання права власності на автомобіль залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко

  А. Ю. Зайцев

  В. П. Курило