СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2020 р.                                                                Справа № 917/1563/19  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І. , суддя  Слободін М.М. 

при секретарі Пархоменко    О.В.    
позивача - адвокат Єфременко О.О., довіреність №14-192 від 17.05.2019 року, свідоцтво КС №6537/10 від 23.02.2018 року;
відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (вх. № 3780 П/1-18) 
на рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі №917/1563/19 ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя       В.В. Паламарчук) повний текст якого складено 11.11.2019 року
за позовом             Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ
до Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Миргородтеплоенерго", м. Миргород
про стягнення 477 011,76 грн. заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі №917/1563/19    позов задоволено частково; стягнуто з Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Миргородтеплоенерго" на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 334654,27 грн., з яких: 142357,50 грн. - пеня за неналежне виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу №5053/1718-БО-24 від 29.09.2017року, 126935,82 грн. - інфляційні втрати, 65360,95 грн. - 3% річних, 7155,18 грн. - судового збору; в іншій частині позову - відмовлено.
Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі №917/1563/19    в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 142    357,49 грн. та ухвалити нове рішення у цій частині, яким позов задовольнити повністю; судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на відповідача. 
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про наступне.
При зменшенні розміру пені  господарським судом першої інстанції не враховано майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін; не надано належної правової оцінки доказам, поданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків; не з`ясовано, чи були заподіяні позивачу збитки неналежним виконанням зобов`язання; не надано оцінки розміру таких збитків.
Беручи до уваги ті обставини, що відсутність вини відповідача у виникненні боргу, його важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, господарський суд першої інстанції не надав належної уваги ступеню виконання зобов`язання боржником, не виконавши при цьому вимоги закону щодо оцінки майнового стану сторін, які беруть участь у зобов`язанні, та інших інтересів сторін, які заслуговують на увагу.
Одночасно апелянт просив поновити пропущений строк для подання апеляційної скарги, оскільки дізнався про мотиви часткового задоволення позовної заяви лише після отримання повного тексту судового рішення 14.11.2019 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2019 року, суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Гетьман Р.А.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.12.2019 року клопотання Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження задоволено та поновлено строк на подання апеляційної скарги; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі; відповідачу встановлено строк до 06.01.2020 року на протязі якого він    має право подати відзив на апеляційну скаргу; призначено справу до розгляду на    08.01.2020 року о 09:30   годині у приміщенні Східного    апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання    №115; до розгляду апеляційної скарги дію рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі №917/1563/19 зупинено.
24.12.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив (вх.№12113), в якому останній просить       розглянути апеляційну  скаргу  у  відсутність його представника; залишити апеляційну скаргу без задоволення, а  рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі без змін, який долучено до матеріалів справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2019 року, у зв`язку з відпусткою судді Гетьмана Р.А., суддею - доповідачем у даній справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.
У судовому засіданні 08.01.2020 року представник апелянта просив скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі    у частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 142    357,49 грн. та ухвалити нове рішення у цій частині, яким позов задовольнити повністю.
У судове засідання 08.01.2020 року представник відповідача не з`явився, хоча    відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце його проведення, про що свідчить штамп на зворотному боці ухвали, якою було призначено розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні про відправлення її копій сторонам  і є доказом належного повідомлення учасників спору про  дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11  Інструкції з діловодства в господарських судах України.
На підтвердження направлення копії ухвали суду від 16.12.2019 року   відповідачу у справі додано витяг з сайту УДППЗ "Укрпошта": №6102230399645, з якого вбачається, що відповідач отримав копію ухвали 20.12.2019 року  (а.с.110, том 3).
Крім того, вказану ухвалу  суду від  16.12.2019 року було у встановленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень та інформація у справі, що розглядається була розміщена  за веб-адресою https://court.gov.ua/fair/ та www.hra.arbitr.gov.ua/sud5039.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства,    зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених   статтею  42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача,  перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції  неоспорених обставин справи,  колегія суддів встановила наступне.
       29.09.2017 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі-позивач) та Обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Миргородтеплоенерго" (далі-відповідач) уклали договір №5053/1718-БО-24 постачання природного газу (далі - Договір).
Згідно пункту 1.1 Договору постачальник зобов`язувався поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, а споживач зобов`язувався оплатити його на умовах  Договору.
Відповідно до пункту 6.1 Договору, оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Згідно  пункту 12.1 Договору, він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 року до 31.03.2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.
Додатковою угодою №3 до Договору сторони погодили, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2017 року до 31.07.2018 року (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.
На виконання умов Договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 13468583,63 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.
Відповідач не заперечує  здійснення факту оплати за переданий газ з порушенням строків, встановлених Договором.
Відповідно до пункту 8.2 Договору, у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1  Договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
 Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області про стягнення з відповідача 477011,76 грн., з яких: 284714,99 грн. пеня за неналежне виконання умов Договору купівлі-продажу природного газу №5053/1718-БО-24 від 29.09.2017 року, 126935,82 грн. інфляційні втрати, 65360,95 грн. 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
    Відповідач у відзиві на позовну заяву №950 від 25.09.2019 року (вх. №10351) просив суд зменшити розмір санкцій за неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за Договором поставки природного газу №5053/1718-БО-24 від 29.09.2017 року на 90%. 
         05.11.2019 року господарським судом Полтавської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна  скарга підлягає  до  задоволення з огляду на наступне.
Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.
Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.
У рішеннях    Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі    Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачена свобода договору.
Виходячи із змісту укладеного між сторонами договору, даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.
Так  відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно  ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Так, у пункті 6.1 Договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Матеріалами справи підтверджений той факт, що відповідач, в порушення умов Договору, оплату природного газу в установлений строк не здійснив.
Згідно статті 610 ЦК України,  порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
      Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок інфляційних в розмірі 126935,82 грн. та 3% річних  в розмірі 65360,95 грн., колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому    позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.
      Згідно ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань відповідно ст. 546, ст. 549 ЦК України та ст. 199 ГК України є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України. 
Згідно пункту 4 ст. 231 ГК України,  у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до п.6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Так, пунктом 8.2  Договору визначено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктом 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
За змістом ст. 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.
Перевіривши за допомогою калькулятору «ЛІГА. ЗАКОН» здійснений позивачем самостійний розрахунок пені  в сумі  284714,99 грн. пені,  колегія суддів зазначає, що розрахунок є арифметично вірним, а тому    позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, як правомірні та обґрунтовані.
          У відповідності до ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
       Відповідно до п.1 та 2 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у       статті 2       цього Кодексу.
      Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За статтею 546 ЦК України,  виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов`язань.
За змістом частин 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Разом з тим, місцевий господарський суд,  задовольняючи позов частково виходив зокрема, з того, що відповідач є комунальним підприємством, створеним з метою забезпечення належної експлуатації об`єктів теплового господарства, що належать до спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області, надійного та якісного теплопостачання житлового фонду, будівель та споруд соціально-культурного, виробничого та іншого призначення, інших об`єктів; порушення відповідачем строку оплати за поставлений природний газ виникло внаслідок несвоєчасного коригування тарифів та відтермінування їх введення; основна заборгованість була повністю погашена відповідачем до звернення позивача в суд із позовом; періоди прострочення є незначними; у разі зменшення розміру штрафних санкцій позивач не зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану та    зважаючи на матеріальний стан обох сторін, дійшов висновку про те,  що наявні правові підстави для зменшення розміру пені, заявленої позивачем, на 50 %, а сума пені,  яка підлягає стягненню складає 142357,50 грн.    
       Колегія суддів з такими висновками місцевого господарського суду не погоджується та зазначає наступне.
Вище зазначено, що відповідач просив зменшити розмір штрафних санкцій належних до сплати до 10% від нарахованої суми, посилаючись, зокрема на те, що  є комунальним підприємством, яке створено для забезпечення належної експлуатації об`єктів теплового господарства, що належать до спільної (комунальної) власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області, надійного та якісного теплопостачання житлового фонду, будівель та споруд соціально-культурного, виробничого,  іншого призначення, а також інших об`єктів; порушення ним строків оплати поставленого природного газу виникло з причини несвоєчасного коригування тарифів, а також відтермінування їх введення; основна заборгованість за природний газ була  ним повністю погашена  ще до звернення позивача в суд із позовом; періоди прострочення  оплати незначні.
       Втім,  НАК «Нафтогаз України», забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом, тобто як підприємство державного сектору економіки є об`єктом, що має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави, а відсутність можливості своєчасно розраховуватись за природний газ та як наслідок,  відсутність можливості своєчасно надати послуги з постачання природного газу спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки.
А отже, несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує  його фінансовий стан, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів природного газу.
      Також, згідно ч.1 ст.173 ГК України, господарським судом визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарського зобов`язання зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також з угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Відповідно до  ч.1 ст.175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються  ЦК України  з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов`язання у визначений Договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема вимоги п.6.1. Договору.
       Пунктом 7.2. Договору визначено, що у разі прострочення відповідачем оплати згідно п.6.1. Договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Отже, в момент підписання Договору відповідач погодився з тим, що за неналежне виконання його умов на нього буде покладено відповідальність відповідно до умов Договору. 
       Окрім того, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій   ст. 627 ЦК України   засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.
Статтею 233 ГК України   закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з частиною третьою   ст. 551 ЦК України   розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.
Зі змісту наведених норм випливає, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки   суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Таким чином, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін, що і було      здійснено судами в даній справі.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі   ст. 3 ЦК України   є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).
Згідно приписів ст.ст. 4-2, 4-3 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності.
       Також, згідно ч.1 ст.625 ЦК України    боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно ч.2 ст.218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
За приписами ч.1 ст.229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання за будь-яких обставин. Виконання умов договору не ставиться в залежність від виконання будь-яких зобов`язань з боку третіх осіб, закрема споживачів.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач фактично обгрунтовує свою правову позицію стосовно наявності підстав для зменшення неустойки несвоєчасним коригуванням тарифів та  відтермінуванням їх введення.
Разом з тим, у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки господарський суд першої інстанції бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені. При виришенні питання про можливість зменшення неустойки господарський суд першої інстанції повинен був взяти до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
Однією з обов`язкових умов застосування ст.233 ГК України є дослідження судом майнового стану сторін - і боржника і кредитора, обставини, що обумовили прострочення.
Колегія суддів враховує правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 року у справі №908/1453/14 та у справі №922/1010/16 від 12.06.2018 року.
        А отже, господарський суд першої інстанції, не врахувавши фінансовий стан позивача, дійшов необґрунтованого висновку, що в даному випадку можливо надати перевагу тільки відповідачу  та  зменшив розмір штрафних санкцій належних до сплати до 50% від нарахованої суми, безпідставно пославшись на те, що порушення відповідачем строків оплати поставленого природного газу виникло з причини несвоєчасного коригування тарифів та відтермінування їх введення  та, що у разі зменшення розміру штрафних санкцій позивач не зазнає значних негативних наслідків для свого фінансового стану.
       Так,  при розгляді питання  щодо зменшення пені поза увагою господарського суду першої інстанції залишився той факт, що несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, погіршує  його фінансовий стан, впливає на якість та своєчасність надання послуг з поставки газу для інших споживачів, а держава, покладаючи на нього спеціальні обов`язки з постачання природного газу, не виконує свої зобов`язання з компенсації економічно обґрунтованих витрат, здійснених таким суб`єктом,  що призводить  до  відповідних збитків. 
        Факт несвоєчасного коригування тарифів та відтермінування їх введення, а також важкий фінансовий стан не є винятковим випадком та підставою для зменшення пені.
         Неналежне планування своєї господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки, а  ризики від власної господарської діяльності відповідача не можуть покладатися на інших учасників господарських відносин, в тому числі і позивача,  оскільки це порушує принцип розумності та справедливості.
       Отже,    висновок місцевого господарського суду    про  задоволення позову частково не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини    від 18.07.2006 року). 
Зокрема, Європейський суд з прав людини    у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Відповідно до статті 73 ГПК       України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК       України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)
Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року)
Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного  рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу  слід задовольнити.
Згідно із п. 2 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Отже, місцевий господарський суд  неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та за умов  недоведеності  обставин справи, що місцевий господарський суд визнав  встановленими,  а тому рішення     господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі №917/1563/19 слід скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 142    357,49 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким  позов задовольнити повністю,  поклавши судовий збір відповідно до статті 129 ГПК України на відповідача.
        Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.1,4 ч.1 ст.277, 282    Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів
                              
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити.
Рішення господарського суду Полтавської області від 05.11.2019 року у справі №917/1563/19 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки у сумі 142    357,49 грн.
Ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з Обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Миргородтеплоенерго" (37600, Полтавська область, м. Миргород, пров. Луговий, 11, код ЄДРПОУ 25682207) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код ЄДРПОУ 20077720) 142    357,49 грн. неустойки та 3    203,05 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідний наказ.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття             і може бути оскаржена       у касаційному порядку       до Верховного Суду у строк протягом двадцяти днів       з дня її проголошення, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

      Повний текст постанови складено   13.01.2020 року.

Головуючий суддя                                                                    О.І. Терещенко

Суддя                                                                                           В.І. Сіверін  

Суддя                                                                                           М.М. Слободін