Постанова
Іменем України
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 756/1472/18
провадження № 61-12544св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Кузнєцова В. О.,
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу                ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду                        м. Києва від 21 лютого 2019 року у складі судді Андрейчука Т. В. і постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А.О., Немировської О.В., Ящук Т.І.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») про захист прав споживача, визнання несправедливими та недійсними пунктів 1.2, 2.7, 5.4 кредитного договору від 21 травня 2017 року № 07.06.2016-000000347, визнання недійсним цього договір у цілому, стягнення з відповідача надмірно сплачених коштів на виконання умов кредитного договору від 21 травня                      2017 року № 07.06.2016-000000347 та 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що 21 травня 2017 року між позивачем і                                  ТОВ «Споживчий центр» укладено кредитний договір № 07.06.2016-000000347, згідно з яким фінансова установа надала позичальнику кредит у сумі 6 000,00 грн на строк 14 днів. Процентна ставка за користування кредитом (фіксована) становила 28 % річних, що у грошовому виразі склало 1 680,00 грн.
У пункті 1.2 кредитного договору зазначено, що кредит за цим договором не є споживчим, а цей договір не є договором споживчого кредитування, хоча                  ОСОБА_1 , звертаючись до ТОВ «Споживчий центр», мав намір отримати саме споживчий кредит.
Пункт 2.7 кредитного договору від 21 травня 2017 року №07.06.2016-000000347 є несправедливим, вносить істотний дисбаланс у права та обов`язки сторін.
Пункт 5.4. кредитного договору суперечить статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статті 21 Закону України «Про споживче кредитування».
Пункти 1.2, 2.7, 5.4 кредитного договору від 21 травня 2017 року                                         № 07.06.2016-000000347 суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Позивач уклав кредитний договір під впливом тяжкої обставини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитний договір від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347 за своїм змістом є договором про надання споживчого кредиту, у цьому договорі вказано, що позичальник ОСОБА_1 отримав інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Сторони кредитного договору від 07 червня 2016 року                                  № 07.06.2016-000000347 усвідомлювали, що вони укладають саме договір про надання споживчого кредиту. Зазначення сторонами кредитного договору у пункті 1.3, що кредит не є споживчим, а сам договір - не є договоромпро надання споживчого кредитуправового значення для кваліфікації цього договору як договору про надання споживчого кредиту не має. 
При підписанні кредитного договору від 07 червня 2016 року                                                                № 07.06.2016-000000347 до відома позичальника належним чином доведені всі умови цього договору. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору.
У пункті 2.9 кредитного договору від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347 передбачена пролонгація договору у разі невиконання та (або) неповного виконання позичальником зобов`язань щодо повернення відповідного траншу у встановлений строк. 
Встановлення пені у договорі є санкцією за невиконання стороною своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між кредитодавцем і позичальником. Пеня не є компенсацією за невиконання споживачем зобов`язань за договором у розумінні пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки компенсація має місце при відшкодуванні збитків, заподіяних кредитору, тоді як неустойка може застосовуватися і за відсутності таких збитків. Крім цього, конкретний розмір пені у кредитному договорі від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 не визначений і залежить від розміру невиконаних позичальником зобов`язань.
Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», на яку посилався ОСОБА_1 щодо розміру пені, не поширюється на правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та                                 ТОВ «Споживчий центр». 
Стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не може поширюватися на спірні правовідносини, оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою.
Позивач не надав належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження того, що кредитний договір вчинений ним під впливом тяжкої для нього обставини, наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та (або) зменшення тяжких обставин.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що є безпідставним аргумент позивача про необхідність розгляду його заявки від 21 травня 2017 року на отримання чергового траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року                        № 07.06.2016-000000347 та отримання траншу у сумі 6000,00 грн. на                                  14 календарних днів з платою за користування кредитом 1680,00 грн окремим кредитним договором, який не стосується кредитного договору від 07 червня                    2016 року № 07.06.2016-000000347, оскільки умовами кредитного договору від               07 червня 2016 року, а саме: пунктами 1.1, 1.2 передбачено отримання окремих траншів шляхом подачі заявок позичальником, які погоджуються кредитодавцем.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на введення його в оману пунктом 2.7 підтвердження заявки до кредитного договору від 21 травня 2017 року                          № 07.06.2016-000000347, оскільки не можна зрозуміти при яких умовах пролонгується договір, а при яких ні, і неможливо визначити дійсний строк дії договору, спростовується змістом цього пункту, в якому є посилання на пункт 8.1 кредитного договору від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347, яким передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до 31 грудня 2020 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
Зміст пункту 8.1 кредитного договору від 07 червня 2016 року                                               № 07.06.2016-000000347 підтверджує висновок суду першої інстанції про неможливість розглядати отримання позивачем чергового траншу за його заявкою 21 травня 2017 року у розмірі 6 000,00 грн на 14 календарних днів як окремий договір, на чому наполягає позивач в апеляційній скарзі.
Безпідставним є довід апеляційної скарги про порушення відповідачем прав позивача як споживача пунктом 5.4 кредитного договору від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347, який міститься і в підтвердженні заявки до кредитного договору від 21 травня 2017 року № 07.06.2016-000000347, оскільки за цим пунктом кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання, а саме: за прострочення повернення кредиту - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу; за прострочення повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу, виходячи з того, що кредитні кошти надані позивачу на 14 календарних днів, а не на рік, як зазначає позивач в апеляційній скарзі.
При цьому позивач не заперечує, що має місце прострочення ним повернення кредитних коштів, проте вважає, що нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів з боку відповідача порушує його права споживача. Проте пеня не є компенсацією за невиконання споживачем зобов`язань за договором у розумінні пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки компенсація має місце при відшкодуванні збитків, заподіяних кредитору, тоді як неустойка може застосовуватися і за відсутності таких збитків. 
З наданої відповідачем довідки від 23 травня 2018 року вбачається, що в період з 06 червня 2017 року по 29 вересня 2017 року нараховувалась пеня за прострочення погашення заборгованості позивачем за кредитом, отриманим                     21 травня 2017 року за його заявкою до кредитного договору                                               № 07.06.2016-000000347, яка складається з заборгованості по тілу кредиту станом на 23 травня 2018 року у розмірі 5 912,89 грн, по відсотками - у розмірі                  1 655,60 грн.
Відповідно до кредитного договору № 07.06.2016-000000347 позивач, отримавши кредит у розмірі 6000,00 грн на 14 календарних дні з дати надання траншу з оплатою за користування 1 680,00 грн, погасив кредит відповідно до умов кредитного договору і питань щодо недійсності цього договору з його боку не виникало, що свідчить про належне розуміння ним всіх умов договору та відсутність з боку відповідача введення його в оману або порушення його прав як споживача.
Підпиcавши кредитний договір від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347, позивач добровільно та свідомо погодився з його змістом, зокрема, з умовами, які визначають розмір плати за користування кредитом, механізмом її нарахування у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником взятих на себе за договором зобов`язань щодо своєчасного повернення кредиту. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
08 липня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року, в якій просив скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 .
Верховним Судом ухвалою від 30 січня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що у пункті 1.2 розділу 1 кредитного договору від 21 травня 2017 року передбачена умова про те, що цей договір не є договором споживчого кредиту, що спрямовано на позбавлення позивача прав, передбачених у Законі України «Про захист прав споживачів», не відповідає фактичним відносинам, що склалися між сторонами. Позивач отримував кредит на споживчі цілі, а не для підприємницької діяльності. Ця умова є несправедливою.
Проте суди обох інстанцій не визнали цю умову договору від 21 травня 2017 року недійсною, хоча відповідач подавав клопотання про передання цього спору на вирішення третейського суду, отже, заперечував той факт, що сторони уклали договір споживчого кредитування. 
Суди протиправно не визнали недійсним пункт 2.7. кредитного договору від                    21 травня 2017 року, який передбачає продовження кредитного договору у разі невчасного виконання його умов позичальником. Даний пункт є нечітко сформульованим, містить двозначні положення, передбачає автоматичну пролонгацію договору, викликає істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків позивача, тому суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
У кредитному договорі від 21 травня 2017 року вказано, що річна процентна ставка складає 730 %, але суди помилково визнали її на рівні 28 %. Зазначена у договорі процентна ставка не відповідає вимогам розумності та справедливості. 
Пункт 5.4. кредитного договору від 21 травня 2017 року передбачає пеню у розмірі 2 % річних - за прострочення повернення траншу та 2 % річних - за прострочення оплати процентів, отже разом це складає 2 190 %. Запровадження такої пені є нечесною підприємницькою практикою та ця умова є несправедливою.
Суди неправильно встановили фактичні обставини справи, а саме, що кредитний договір від 21 травня 2017 року є не окремим договором, а акцептом заявки позивача щодо надання чергового траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року. Сам відповідач у відзиві, а також його представник у судовому засіданні визнавав факт укладення кредитного договору від 21 травня                      2017 року. Такий договір є самостійним кредитним договором, а кредитний договір від 07 червня 2016 року не має відношення до цієї справи, а його оцінка є виходом за межі позовних вимог. 
Позиції інших учасників 
У серпні 2019 року ТОВ «Споживчий центр» засобами поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивований тим, що позивач як на порушення своїх прав посилається на те, що зміст пункту 1.2. заявки від 21 травня 2017 року до кредитного договору від 07 червня 2016 року обмежує його права споживача. Обмеження прав позивач вбачає у третейському застереженні, що міститься у пункті 9.1 зазначеної заявки, який позивач не просить визнати недійсним. Крім того, суд першої інстанції                       14 травня 2018 року відмовив у задоволенні заперечень відповідача проти розгляду справи у суді з огляду на третейське застереження. Таким чином, позивач повністю реалізував своє право на судовий захист, це право не було обмежено.
Закон не забороняє сторонам договору встановлювати мету отримання кредиту. 
Твердження позивача про незрозумілість пунктів договору про строк його дії не відповідають змісту цих положень, що передбачають чіткі правила щодо строку дії договору та строку виконання договірних зобов`язань, стосовно якого у кредитному договорі передбачена пролонгація в разі невчасного виконання кредитних зобов`язань. Пролонгація строку виконання кредитних зобов`язань повністю залежить від дій самого позивача. 
Кредитний договір не передбачає річної ставки у розмірі 730 %, як і 2 190 %. У кредитному договорі передбачена виплата 1 680,00 грн, що дорівнює 28 % в процентному значенні. Строк повернення кредиту - 14 днів, а не 365 днів, як стверджує позивач. Кредитор не має право нараховувати плату за кредитом після спливу 14 днів. 
Не містить кредитний договір і пені у розмірі 2 190 %, передбачена пеня 2 %. Пеня є санкцією за невиконання договору, а не компенсацією. 
Підтвердження заявки про надання чергового траншу від 21 травня 2017 року за кредитним договором від 07 червня 2016 року не є окремим кредитним договором, що вбачається зі змісту такого підтвердження, в якому зазначено, що заявка надана у межах кредитного договору від 07 червня 2016 року. Відповідне підтвердження не є правочином, а тому його визнання не є належним способом захисту.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.  
Фактичні обставини, встановлені судом 
07 червня 2016 року ТОВ «Споживчий центр» (кредитодавець) і ОСОБА_1 (позичальник) уклали кредитний договір № 07.06.2016-000000347, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит у межах кредитного ліміту в порядку та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за кредитом. Строк дії договору встановлено до 31 грудня 2020 року. Сторони погодили надання кредиту частинами - траншами, розмір кожного траншу визначається в відповідних заявках позичальника, які погоджуються кредитодавцем. Заявка, за якою надано транш, є невід`ємною частиною договору. Процентна ставка за кредитом є фіксованою та у грошовому виразі склала 1 680,00 грн.
У пункті 1.3 кредитного договору сторони передбачили, що кредит не є споживчим, а сам договір - не є договором про надання споживчого кредиту.
Відповідно до пункту 5.4 кредитного договору від 07 червня 2016 року                                   № 07.06.2016-000000347 у випадку невиконання (неналежного) виконання позичальником грошових зобов`язань за договором, кредитор залишає за собою право нарахування пені за кожен день прострочення виконання зобов`язання, а саме: за прострочення повернення кредиту - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу; за прострочення повернення плати за користування кредитом - пеню з розрахунку 2 % за кожний день прострочення платежу.
У пункті 2.9 кредитного договору від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347 передбачено, що у разі невиконання та (або) неповного виконання позичальником зобов`язань щодо повернення відповідного траншу у встановлений строк, такий транш вважається автоматично пролонгованим на строк, що дорівнює строку, на який видавався транш, відповідно до заявки у випадку сплати позичальником плати за користування щодо такого траншу та пені, якщо така була нарахована. При цьому позичальник не звільняється від зобов`язання додатково оплатити плату за користування щодо пролонгованого траншу, яка буде нарахована з наступного дня від дати пролонгації траншу у розмірі, що визначається за наступною формулою: П=П1*Т/Т1, де П - розмір плати за користування щодо пролонгованого траншу; П1 - розмір плати за користування щодо траншу, стосовно якого застосовується пролонгація, встановлений відповідною заявкою; Т - розмір траншу, стосовно якого застосовується пролонгація, який фактично не повернутий кредитору на останній день строку кредитування таким траншем (без урахування його пролонгації), встановлений відповідною заявкою; Т1 - розмір траншу, стосовно якого застосовується пролонгація, встановлений відповідною заявкою. Автоматична пролонгація також не застосовується, якщо у результаті такої пролонгації строк повернення траншу перевищить термін дії договору, встановлений пунктом 8.1 цього договору.
21 травня 2017 року ТОВ «Споживчий центр» підтвердило заявку ОСОБА_1 на отримання чергового траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року                     № 07.06.2016-000000347 і надало йому транш у сумі 6000,00 грн на 14 календарних днів з платою за користування кредитом у розмірі 1 680,00 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У преамбулі ЗаконуУкраїни «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) зазначено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до пункту 22 частини першої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Згідно з частиною першою статті 1-1 Закон України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що укладений між сторонами 07 червня 2016 року кредитний договір № 07.06.2016-000000347 за своїм змістом є договором про надання споживчого кредиту, він надавався позичальнику для задоволення особистих потреб, не був пов`язаний із здійсненням позивачем підприємницької діяльності чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником.
Таким чином, зміст пункту 1.3 кредитного договору, відповідно до якого кредит не є споживчим, а сам договір - не є договором про надання споживчого кредиту, суперечить наведеним нормам матеріального права.
Дійшовши правильного висновку про те, що зміст пункту 1.3 кредитного договору суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів», суди попередніх інстанцій відмовили у визнанні такого положення недійсним з мотивів відсутності правових підстав для цього.
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Пункт 1.3. кредитного договору від 07 червня 2016 року №07.06.2016-000000347 не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів».
Разом з тим, суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).
Позивач не заявляв позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347.
Доводи касаційної скарги про те, що сторони 21 травня 2017 року уклали окремий кредитний договір, а не погодили заявку на черговий транш за договором від                 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347, є безпідставними.
Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статями 626, 628 ЦК України договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Підтвердження заявки до кредитного договору № 07.06.2016-000000347, яке оспорює позивач, не є окремим договором, а є документом, в якому сторони підтвердили факт надання за заявкою позивальника траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року № 07.06.2016-000000347 на умовах, визначених у цьому кредитному договорів. 
Відповідно до підтвердження до заявки до кредитного договору № 07.06.2016-000000347 транш означає частину кредиту, що надається позичальнику згідно з договором, а заявка - заяву, надану позичальником згідно з раніше укладеним кредитним договором за формою, прийнятною для кредитора, з метою отримання траншу.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що сторонами укладено договір споживчого кредиту, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та виконував його умови,  у кредитному договорі міститься повна інформація стосовно умов кредитування.
Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Апеляційний суд належним чином мотивував неприйняття доводів позивача щодо введення його в оману пунктом 2.7 підтвердження заявки до кредитного договору від 21 травня 2017 року № 07.06.2016-000000347.
В оспорюваному пункті 2.7 заявки наведене посилання на пункт 8.1 кредитного договору від 07 червня 2016 року№ 07.06.2016-000000347, яким передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до 31 грудня 2020 року.
Доводи касаційної скарги про несправедливу умову договору, виражену у пункті 5.4 кредитного договору, відповідно до якої позичальник сплачує 2 % від простроченої повернення кредиту та плати за ним, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК Українипенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення - є мірою відповідальності.  
Відповідно до положень частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.
Отже, встановлення пені у договорі є санкцією за невиконанння стороною своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між позивачем і фінансовою установою. 
Доводи касаційної скарги про те, що плата за кредитом дорівнює 730 %, не відповідає змісту кредитного договору, а також умовам, на яких 21 травня                   2017 року ТОВ «Споживчий центр» підтвердило виконання заявки ОСОБА_1 на отримання чергового траншу за кредитним договором від 07 червня 2016 року                № 07.06.2016-000000347 і надало йому транш у сумі 6 000,00 грн на                                  14 календарних днів з платою за користування кредитом 1 680,00 грн.
Інші доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..
Судами попередніх інстанцій правильно встановлені фактичні обставини справи та застосовані норми матеріального і процесуального права, що підлягали застосуванню, з огляду на що, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, Верховний Суд не приймає нового рішення, не змінює рішення, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у судах попередніх інстанцій, а також для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з касаційним оскарженням судових рішень.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410  ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко    М. Ю. Тітов