КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
16 січня 2020 року                                                                                     місто Київ
Справа №369/4044/17
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Гуля В.В.
Суханової Є.М., 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в особі представника адвоката Данильченко Олени Олександрівни на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Пінкевич Н.С., від 13 червня 2019 року в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка дії в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської райдержадміністрації про виселення,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з наведеним позовом. Просило виселити відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які зареєстровані та/або проживають житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач послався, що 19 квітня 2006 року уклав з ОСОБА_1 кредитний договір № К2Н0GK00260411. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору він зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 263 925, 00 доларів США строком до 19 квітня 2021 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ним і ОСОБА_1 19 квітня 2006 року. уклаено договір іпотеки № К2Н0GK00260411. Згідно з п. 7 договору іпотеки відповідач 2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 320, 30, житловою площею 67, 00 кв.м., який розташований за адресою:  АДРЕСА_1 .
Свої зобов`язання за кредитним договором він виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.
Відповідач же умови договору належним чином не виконав.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 4 вересня 2013 року його позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 320, 30 кв.м., житловою площею 67, 00 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 задоволено.
Тому, просив виселити відповідачів зі спірного будинку.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року в задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовлено. 
Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Данильченко О.О., з судовим рішенням не погодилось та подало апеляційну скаргу. Просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Вважало, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також за недоведеністю обставини, що мають значення для справи. 
Представник неповнолітніх ОСОБА_2 подала пояснення, відповідно до яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін. 
Представник скаржника про відкриття апеляційного провадження за скаргою був повідомлений належним чином, а тому в силу вимог ст. 43, 44 ЦПК України мав цікавитися станом розгляду справи та отримувати поштову кореспонденцію суду.
Сторони по справі неодноразово повідомлялись, про відкриття апеляційного провадження та призначення судових засідань. 
Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.
Тому, колегія суддів вважає, що сторони про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, попри це в судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи. 
 Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції виходив з того,що АТ КБ «ПриватБанк» не довело перед судом обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.
Колегія суддів з цим висновком районного суду погодилася, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.
Судом  встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.
19 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № К2Н0GK00260411. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 263 925, 00 дол. США строком до 19 квітня 2021 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 19 квітня 2006 року укладено договір іпотеки № K2H0GK00260411. Відповідно п. 7 договору іпотеки відповідач-2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 320, 30 кв.м., житловою площею 67, 00 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К2Н0СК00260411 від 19 квітня 2006  року в сумі 543861.59 доларів США, що за курсом 7.99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 травня 2013 року складає 4345454.10 грн звернуто стягнення на будинок загальною площею 320.30 кв.м., житловою площею 67 кв.м. , який розташований за адресою:   АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № K2H0GK00260411 від 19 квітня 2006 року.) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовим актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.
За змістом статті 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.
Відповідно статті 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них.
В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Попри це, апелянтом, на думку колегії суддів, не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме матеріали справи не містять доказів, на підтвердження того, що відповідачі по справі отримали вимоги повідомлення щодо добровільного звільнення житлового будинку протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.
Доводи апеляційної скарги щодо не врахування судом вказаних апелянтом обставин матеріалам справи не відповідають.
Інші доводи апеляційної скарги свідчать про довільне тлумачення стороною позивача положень Житлового чи Цивільного Кодексів України, а тому також не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.
Крім того, звертаючись до суду з позовом апелянт не вказав, який саме спосіб захисту визначений ст. 109 ЖК України підлягає застосуванню до даних правовідносин. 
Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», в особі представника адвоката Данильченко Олени Олександрівни залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
 
Судді:                                                                                            С.В. Лівінський,
 
 В.В.Гуль, 
 
        Є.М. Суханова