Номер провадження: 22-ц/813/510/20 
Номер справи місцевого суду: 492/1600/14-ц
Головуючий у першій інстанції Гусєва Н. Д.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді Ващенко Л.Г.
суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С., 

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року (одноособово суддя Черевата В.І.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції) 
03.09.2014 року публічне акціонерне товариство «Імексбанк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 62 198,38 гривень. 
Позов обґрунтовано наступним.
16.07.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала овердрафт за допомогою платіжної карти Visa Electron, з максимальною сумою заборгованості 44 999 гривень, зі сплатою 19,00% річних від суми заборгованості, зі встановленням дати остаточного повернення овердрафту до 15.07.2016 року. Також 16.07.2013 року між Банком і ОСОБА_1 укладено договір № 999-00033747 про відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за якими можуть здійснюватись із використанням спеціальних платіжних засобів, з видачею платіжної картки Visa для фізичної особи. 
Посилаючись на те, що відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, станом на 22.08.2014 року має місце заборгованість в загальному розмірі 62 198,38 гривень, Банк просив позов задовольнити.
Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 02.04.2015 року позов Банка задоволено, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка  заборгованість у розмірі 62 198,38 гривень, з яких: заборгованість по кредиту - 42 733,94 гривень; заборгованість за відсотками - 8 024,44 гривень; заборгованість по комісії - 6 240 гривень; штраф - 5 200 гривень. З ОСОБА_1 на користь Банка суд стягнув судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 621,98 гривень.
Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 28.05.2019 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02.04.2015 року залишена без задоволення.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги) 
ОСОБА_1 не погодилась із заочним рішенням суду від 02.04.2015 року і подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає: 
Суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, в межах строку позовної давності за основною вимогою.
Саме така правова позиція була неодноразово висловлена Верховним Судом Україна (у постанові від 06.11.2013 р., справа № 6-116цс13, у постанові від 10.06.2015 року, справа № 6-698цс15).        
Доказів збільшення строку позовної давності суду не надано, навіть, якби така норма і була передбачена Умовами та правилами надання банківських послуг Банка, така умова, за змістом правової позиції ВСУ, не була б складовою частиною укладеного кредитного договору, оскільки такий договір про збільшення строку позовної давності мав би бути підписаний відповідачем, а відповідач, таких умов не підписував.
Відповідач, який не був належним чином, згідно з вимогами процесуального закону, повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні із позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду прави, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Зазначені обставини є підставою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах кредитного договору і наданому самим же позивачем розрахунку, а тому не підлягають задоволенню. Іншого належного розрахунку, який би узгоджувався із матеріалами справи, умовами кредитного договору, позивач не надав. Саме на позивача покладається процесуальний обов`язок доказування, а тому позов не може бути задоволений, оскільки він є необґрунтованим, а позовні вимоги недоведеними.
Документами, які підтверджують наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документі первинної бухгалтерської документації, оформлені, згідно норм ст. 9 Закону Україні «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише первинні документи, що фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійсненні господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Позивач не надав первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордера розписки, чеки, та інше), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості, зазначений в розрахунку та довідці є правильними.
Банк надав суду докази про порушення відповідачем умов кредитного договору, що полягає у несплаті щомісячних платежів на погашення кредиту та процентів, в той же час, за це порушення Банк нарахував і пеню, і штраф, що відповідно до висновку Верховного Суду України, який має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції, є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення.
Розмір нарахованих відсотків та пені за кредитним договором № 9,00033747/1 від 16.07.2013 року значно перевищує суму тіла кредиту.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь для ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт звернення Банка до ОСОБА_1 про дострокове погашення суми заборгованості за кредитом.
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Банк в особі представника у відзиві на скаргу просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи: 
Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 року, справа № 200/11343/14 від 17.04.2018 висловив правову позицію про те, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення, а якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлялась про судові засідання шляхом направлення судових повісток поштовими відправленнями за місцем її проживання, крім того, в матеріалах справи наявна заява відповідачки від 05.11.2014 року про відкладення слухання справи, відповідачка отримала копію заочного рішення особисто під розписку 01.08.2015 року.
Правова позиція Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року, справа № 200/11343/14 не підлягає застосуванню, оскільки відповідачка була повідомлена про судові засідання і мала змогу заявити клопотання про застосування строків позовної давності особисто, або направити відповідну заяву до суду, однак не скористалась правом, на відміну від відповідача у справі, яку розглядав Верховний Суд.
До суду першої інстанції Банком надано розрахунок заборгованості за кредитним договором від 16.07.2013 станом на 22.08.2014 та виписки по рахунку, відповідно до яких виконувався розрахунок заборгованості. Відповідач не надала жодних заперечень на позов і на розрахунок заборгованості, що свідчить про її згоду із заборгованістю, відповідачка не надала суду альтернативних розрахунків, з яких вбачалась би її незгода із розрахунками Банка.
Право на неустойку, відповідно до ст. 550 ЦК України, виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. У кредитному договорі від 16.07.2013 року сторони врегулювали питання щодо накладання на відповідача штрафу у зв`язку з несплатою запланованих платежів, крім того, посилання на п. п. 6,7,8,9,10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України безпідставні, оскільки на момент розгляду справи та ухвалення рішення у справі, діяла інша редакція закону.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
16.07.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачка отримала овердрафт за допомогою платіжної карти Visa Electron, з максимальною сумою заборгованості 44 999 гривень, зі сплатою 19,00% річних від суми заборгованості, зі встановленням дати остаточного повернення овердрафту до 15.07.2016 року. 
16.07.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір № 999-00033747 про відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за якими можуть здійснюватися із використанням спеціальних платіжних засобів, з видачею платіжної картки Visa для фізичної особи (а.с. 15-19). 
Банк виконав вимоги укладеного між сторонами кредитного договору та надав відповідачці кредитні кошти, які визначені у договорі, що не спростовано відповідачем.
З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед Банком утворилась заборгованість за кредитом.
Станом на 22.08.2014 року у відповідачки має місце заборгованість у розмірі 62 198,38 гривень, а саме: 42 733,94 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 8 024,44 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 6 240 гривень - комісія за розрахункове обслуговування поточного рахунку; 5 200,00 гривень - штраф.
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанціїу зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.
Суд першої інстанції, приймаючи заочне рішення про задоволення позову у повному обсязі виходив з того, що відповідачка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, позовні вимоги Банка є обґрунтованими та доведеними (а.с.57,56). 
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України).
В матеріалах справи відсутні відомості про належне сповіщення відповідачки ОСОБА_1 про розгляд справи 02.04.2015 року. Сповіщення на 02.04.2015 року повернулось без вручення з відміткою «возврат по истечении срока хранения» (а.с.54).
Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасником процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:  справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч.3 п.3 ЦПК України).
Зважаючи на те, що відповідачка, у порушення ст. 128 ЦПК України, належним чином не повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи 02.04.2015 року, заочне рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Позов Банка підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.  Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.  Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1 ЦК України).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ч.ч.1,2 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 ч.1 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ч.1 ЦК України).
16.07.2013 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачка отримала овердрафт за допомогою платіжної карти Visa Electron, з максимальною сумою заборгованості 44 999 гривень, зі сплатою 19,00% річних від суми заборгованості, зі встановленням дати остаточного повернення овердрафту до 15.07.2016 року.
Позичальник, відповідно до п.4.9 кредитного договору (а.с.17), зобов`язалась за повне або часткове прострочення повернення кредиту (овердрафту) та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити Банку штраф у розмірі 200 гривень за перший прострочений платіж та 500 гривень за кожний наступний прострочений платіж.
Станом на 22.08.2014 року у позичальника має місце заборгованість за кредитним договором у розмірі 62 198,38 гривень, а саме: 42733,94 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 8 024,44 гривень заборгованість по про процентам за користування кредитом.
Відповідно до п. 4.9 кредитного договору, Банк нарахував  штраф у розмірі 5 200 гривень за період з 17.10.2013 року по 17.08.2014 року (а.с.5,17).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).
Крім того, за період з 16.07.2013 року по 22.08.2014 року, Банк нарахував заборгованість з комісії у розмірі 6 240 гривень (а.с.5).
03.09.2014 року (а.с.32), Банк, в межах строку позовної давності, звернувся із позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором від 16.07.2013 року, як суми, яку позичальник фактично отримала у позику 42 733,94 гривень, яка складається зі строкової заборгованості у розмірі 30 805,99 гривень і простроченої заборгованості у розмірі 11 927,95 гривень, так і складових її повної вартості (заборгованості по відсоткам у розмірі 8 024,44 гривень, з яких: 489,39 гривень строкова заборгованість і 7 535,05 гривень прострочена заборгованість, а також неустойки у вигляді штрафу у розмірі 5 200 гривень, а.с.2-5).
Заборгованість відповідачки по кредиту і процентам, а також неустойка у вигляді штрафу за порушення зобов`язання підтверджені належними та допустимими письмовими доказами: розрахунком заборгованості; витягом по контракту №999-00033747 за період з 16.07.2013 року по 22.08.2014 року (а.с.5-8).
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ч.1 ЦК України).
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог  про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).
Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України).
Зважаючи на те, що Банк звернувся за захистом порушеного права про стягнення заборгованості за кредитом, процентами і неустойкою у вигляді штрафу в межах строку позовної давності, розмір заборгованості підтверджений належними і допустимими доказами, позов Банка в частині стягнення заборгованості за кредитом, процентів та штрафу (штраф за період з 17.10.2013 року по 17.08.2014 року, тобто в межах строку позовної давності - 1 рік), підлягає задоволенню.
Колегія суддів відмовляє у позові про стягнення заборгованості по комісії з таких підстав.
З додатку №1 до договору вбачається, що Банком встановлюється сплата щомісяця комісії у розмірі 520 гривень за інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо, а.с.20,21).
Банк, всупереч ст. ст. 57-60 ЦПК України, належними і допустимими доказами не довів, що він щомісячно надавав відповідачці послуги по управлінню кредитом (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо)і щомісячний розмір таких послуг у вигляді комісії дійсно становив 520 гривень.
Між тим, послуги повинні надаватись реально, а не декларуватись.
Відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян регулюються, зокрема, Законом України "Про захист прав споживачів".
Положення Закону України "Про захист прав споживачів" від 19.05.1991 року з наступними змінами, у взаємозв`язку із положеннями ст. 42 ч.4 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником \споживачем\ за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп\2011).
Відповідно до п. п. 3.1, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 (далі-Правила), у кредитному договорі або додатку до нього банки повинні надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення. Банки також зобов`язанні в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтувати вартість супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).
Разом з тим, відповідно до п.3.6 Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банка за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє споживач з метою встановлення, зміни чи припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Держава має сприяти забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри у суспільстві.
Споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визнання особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп\2011).
Споживач може і не знати, що при оформленні кредитного договору він оформив з банком непотрібну йому послугу.
Тому держава повинна забезпечувати захист громадян, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах.
За таких обставин, додаток до договору від 16.07.2013 року, а саме: у частині щомісячного платежу у вигляді комісії за управління кредитом в сумі 520 гривень (а.с.20.21), в силу ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", є нікчемним.
Зважаючи на викладене, колегія суддів відмовляє у позові в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 6 240 гривень. 
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи ОСОБА_1 у скарзі щодо неналежного сповіщення про день та час розгляду справи, необґрунтованості стягнення заборгованості по комісії прийняті до уваги колегією суддів і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Твердження відповідачки у скарзі про недоведеність розміру заборгованості за кредитом та процентами, пропуск строку позовної давності за вимогами про стягнення неустойки у вигляді штрафу не приймаються до уваги.
З матеріалів справи вбачається, що з 16.07.2013 року між сторонами існує зобов`язання з договору про надання  кредиту,  з  максимальною  сумою  заборгованості 44 999 гривень, зі сплатою 19,00% річних від суми заборгованості, та зі встановленням дати остаточного повернення овердрафту до 15.07.2016 року.
Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення заборгованості по кредиту, процентам і нарахуванню неустойки, Банк надав належні і допустимі докази.
Відповідачка, всупереч ст. 81 ЦПК України, належними і допустимими доказами не спростувала розрахунки Банка щодо наявної заборгованості за кредитним договором від 16.07.2013 року станом на 22.08.2014 року.
З матеріалів справи вбачається, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитом і процентами, а також неустойки пред`явлені в межах строків позовної давності (03.09.2014 року, тобто в межах 3/х річного і річного строків позовної давності).
Аргументи Банка щодо доведеності вимог і дотримання строку позовної давності в частині стягнення заборгованості за кредитом, по процентам і неустойки приймаються до уваги і є підставою для задоволення позову.
Разом з тим, колегія суддів відмовляє у позові про стягнення заборгованості з комісії з підстав недоведеності позовних вимог у цій частині.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Порушене право Банка на стягнення заборгованості за кредитом, процентами і неустойки підлягає захисту судом апеляційної інстанції шляхом задоволення позову в цій частині, і, оскільки вимоги в частині стягнення комісії не доведені, відсутні підстави для ствердження про порушення прав Банка в цій частині.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:  справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою(ст. 376 ч. 1 п.п.1-4, 376 ч. 3 п. 3 ст. ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що справу розглянуто за відсутності відповідачки, яка належним чином не сповіщалась судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, суд порушив норми  матеріального та процесуального права, при цьому, судом апеляційної інстанції встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення,рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Колегія суддів частково задовольняє скаргу зі скасуванням рішення суду першої інстанції і прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.
За подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 932,97 гривень (621,98х150%). Оскільки за подачу скарги сплачено мінімальний розмір судового збору, позовні вимоги Банка підлягають задоволенню у розмірі 55 958,38 гривень, відповідачка не має права на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, ст. 376 ч.1 п.п.1-4 , ч. 3 п. 3, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року - скасувати.
Позов публічного акціонерного товариства «Імексбанк» - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН № НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (код ЄДРПОУ 20971504) заборгованість за кредитним договором від 16.07.2013 року станом на 22.08.2014 року у розмірі 55 958,38 гривень, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 42 733,94 гривень; заборгованість за відсотками у розмірі 8 024,44 гривень і штраф у розмірі 5 200 гривень за період з 17.10.2013 року по 17.10.2014 року, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 621,98 гривень.
Відмовити публічному акціонерному товариству «Імексбанк» у позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з комісії у розмірі 6 240 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженнюу касаційному порядку не підлягає. 
Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 13.01.2020 року. 

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Г.Я. Колесніков