Постанова
Іменем України
 
20 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 520/1834/14-ц
 
провадження № 61-12474св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
представники відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філіпова (Руденко) Ганна Олександрівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 рокуу складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2014 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до           ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філіпова (Руденко) Г. О., про визнання заповіту недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 
Він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька, однак прийняти спадщину він не може, оскільки, як йому стало відомо,               07 червня 2013 року ОСОБА_6 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіповою (Руденко) Г. О. та зареєстрований в реєстрі за № 155, згідно з яким належну йому на праві власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_3 
Вказував, що починаючи з січня 2013 року його батько почав хворіти, у травні 2013 року стан його здоров`я значно погіршився, а у червні 2013 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в комунальному закладі «Міська лікарня № 5», де йому діагностували рак товстої кишки.
Таким чином, на час складання заповіту ОСОБА_6 був тяжко хворий, страждав на поведінкові і психічні розлади здоров`я, самостійно не пересувався внаслідок прогресування хвороби, знаходився під дією лікарських засобів, що свідчить про те, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало              його волі, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним заповіт від 07 червня 2013 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіпова (Руденко) Г. О. і зареєстрований в реєстрі за № 155.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2018 року у складі судді Луняченка В. О. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним заповіт від 07 червня 2013 року, складений                  ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 , який посвідчений              приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіпова (Руденко) Г. О. і зареєстрований в реєстрі за № 155.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243,60 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновком судової посмертної психіатричної експертизи від 12 липня 2016 року № 96 встановлено неможливість ОСОБА_6 усвідомлювати і розуміти значення своїх дій під час складення оспорюваного заповіту, що свідчить про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6             на користь ОСОБА_3 . При цьому, повторна судово-психіатрична експертиза від 21 жовтня 2017 року № 10/К не суперечить вищевказаному висновку і підтверджує наявність суперечливості у поясненнях свідків та резюмує неможливість експертів підтвердити свідомість спадкодавця на момент складення заповіту, тобто неможливість встановити, чи міг він усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задоволено.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2018 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 365,40 грн. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що враховуючи показання свідків, висновок судово-психіатричної експертизи від 21 жовтня 2017 року № 10/К, проведеної комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», у якому зазначено, що встановити, чи міг ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час укладання заповіту від 07 червня 2013 року, не виявляється можливим, суд дійшов висновку про недоведеність позову і відсутність підстав для визнання цього заповіту недійсним. Вказаний висновок зроблений на підставі усіх наявних у справі доказів, містить відповідну оцінку показань свідків та відомостей у медичній документації щодо стану психічного здоров`я померлого ОСОБА_6 . Суд не прийняв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 12 липня 2016 року № 96, проведений комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», як необґрунтований.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду              від 16 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не врахував, що предметом розгляду цієї справи є встановлення психічного стану ОСОБА_6 на момент складення заповіту для з`ясування того, чи міг він у момент вчинення правочину (заповіту) розуміти значення своїх дій і керувати ними. Таким чином, апеляційний суд безпідставно прийняв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 21 жовтня 2017 року № 10/К, оскільки він не містить ключової відповіді на питання про можливість усвідомлення ОСОБА_6 на час складання оспорюваного заповіту значення своїх дій та можливості керувати ними. При цьому висновок судово-психіатричної експертизи від 12 липня             2016 року № 96 є більш повним, логічним і обґрунтованим.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2019 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 27 травня 2013 року до 07 червня 2013 року ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні в комунальній установі «Міська лікарня № 5», де йому діагностували рак товстої кишки, остеохондроз попереково-крижового відділу хребта. 
 
07 червня 2013 року ОСОБА_6 був виписаний після стаціонарного лікування у важкому стані.
 
Цього ж дня, 07 червня 2013 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філіповою (після зміни прізвища Руденко) Г. О. було посвідчено заповіт, згідно з яким ОСОБА_6 заповів 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.
 
Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 03 липня 2015 року № 365, зробленим комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», на підставі поданих матеріалів відсутня можливість відповісти на питання щодо можливості ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складення оспорюваного заповіту.
 
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 12 липня         2016 року № 96, проведеної комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час складення заповіту 07 червня 2013 року страждав на стійкий хронічний розлад «органічного мозкового синдрому», у вигляді враженої астенії, емоційно-вольових порушень, зі зниженням когнітивних функцій (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06.8» за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), що абсолютно позбавляло його здатності усвідомлювати та розуміти значення своїх дій та керувати ними.
 
У висновку судово-психіатричної експертизи від 21 жовтня 2017 року                № 10/К, проведеної комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», зазначено, що встановити, чи міг ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складення заповіту від 07 червня 2013 року, не виявляється можливим. 
У мотивувальній частині цього висновку вказано, що протягом життя                     ОСОБА_6 розладів психічної діяльності не виявляв та психіатрами не оглядався. У медичній документації відсутня інформація про розлади свідомості та психічні розлади. Показання свідків, які бачили ОСОБА_6            у день складення заповіту, носять суперечливий характер. У медичній картці відсутні записи, які б вказували на втрату здатності читати, зниження зору. Відсутня оцінка кількісного порушення свідомості за шкалою ком Глазго. У зв`язку з вищенаведеним встановити та оцінити психічний стан ОСОБА_6 на момент укладання правочину не виявляється можливим.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою та підстав для її скасування немає.
 
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
 
Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
 
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 1257 ЦК Україниза позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
Відповідно до вимог статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.           Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України.
 
Статтею 203 ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
 
Недійсним є заповіт: 1) в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
 
За змістом частин першої та другої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.
 
У пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
 
При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. 
 
Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України 2004 року і статті 89 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
 
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 28 вересня            2016 року у справі № 6-1531цс16, та у постанові Верховного Суду                      від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14, провадження                      № 61-5896св18.
 
У частині шостій, сьомій статті 147 ЦПК України 2004 року визначено, що висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд, врахувавши висновок судово-психіатричної експертизи від 21 жовтня         2017 року № 10/К, проведеної комунальним закладом «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», у якому зазначено, що встановити чи міг ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними на час укладання заповіту від 07 червня 2013 року не виявляється можливим, дійшов правильного висновку про недоведеність позову і відсутність підстав для визнання цього заповіту недійсним. Вказаний висновок зроблений на підставі усіх наявних у справі доказів, містить відповідну оцінку показань свідків та відомостей, наявних у медичній документації щодо стану психічного здоров`я померлого ОСОБА_6 . 
При цьому суд не прийняв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 12 липня 2016 року № 96, проведений комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», оскільки він є необґрунтованим.
 
У силу наданих законодавством повноважень суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Висновок судово-психіатричної експертизи від 21 жовтня 2017 року № 10/К є повним, чітким та конкретним, експерти дослідили усі надані матеріали. Сумнівів у правильності висновку експертів не встановлено, ОСОБА_1 не довів, що висновок є недостатньо обґрунтований чи суперечить іншим матеріалам справи, чи істотно порушені норми процесуального права, які регламентують призначення і проведення експертизи.
 
Таким чином, доводи касаційних скарг не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
 
З урахуванням того, що вказані доводи касаційної скарги є ідентичними доводам, яким судом попередньої інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович