КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

П О С Т А Н О В А 
 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И 
 
20 лютого 2020 року                                                                                          м. Київ
 
Єдиний унікальний номер справи  № 369/11054/18                                              
Апеляційне провадження №22-ц/824/48/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого           Іванченко М.М.
суддів:                      Білич І.М., Болотова Є.В.
при секретарі:          Макаровій К.В.
за участю:
позивача: ОСОБА_1 
представника позивача: ОСОБА_2 
відповідача: ОСОБА_3 
представника відповідача: ОСОБА_4 
розглянув у в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу  за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації  Київської області, про визначення місце проживання дитини з матір`ю 
 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
 
на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області ухваленого  9 жовтня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Ковальчук Л.М., повний текст судового рішення складено 11 листопада 2019 року,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 разом із матір`ю ОСОБА_1 .
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем та у них є дочка ОСОБА_5 , яка після розірвання шлюбу проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні.
Позивач зазначила, що вона має окреме житло з окремою кімнатою для дитини. Відповідач бере опосередковану участь у вихованні дитини. Відвідуючи дочку створює негативний емоційний стан та постійно провокує стресові ситуації, що призводять до нервових переживань як позивачки, так і їх з відповідачем спільної малолітньої доньки. Підставою для звернення до суду позивачка вказує, що добровільно визначити місце проживання дитини шляхом укладення договору про участь кожного із батьків не вбачається можливим, оскільки відповідач ухиляється від укладення такого договору. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області, Орган опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області, про визначення місце проживання дитини з матір`ю - відмовлено. 
Не погоджуючись із судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог у повному обсязі.
 Посилається на те, що  рішення суду першої інстанції незаконне, та необґрунтоване, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.Також в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що відповідач відмовляється надати згоду для реєстрації дитини за місцем проживання матері, при цьому зауважила, що за умов окремого проживання батьків, вирішення питання реєстрації місця проживання дитини істотно впливає на обсяг здійснення батьківських прав позивачем, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини має виконувати той із батьків, з яким залишається дитина.
Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін. Крім того вказує, що не заперечує проти того або його дочка проживала разом із позивачем, а тому вважає, що між сторонами відсутній спір. 
Інші учасники судового процесу відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову  у повному обсязі.
Відповідач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили рішення суду залишити без змін.
Представники третіх осіб не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Зважаючи на положення ст.372 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності представників третіх осіб.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав їх недоведеними та вказував на відсутність спору між сторонами щодо предмету позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,3 вересня 2011 року між сторонами зареєстровано шлюб, який  рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 серпня 2016 року розірвано (а.с. 12).
В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).
Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 , вказана обставина не заперечується сторонами тому в силу положень ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
В подальшому між сторонами виникли конфлікти, що підтверджується висновками про результати розгляду звернення  ОСОБА_1 від 28 грудня 2017 року, від 2 травня 2018 року, від 13 липня 2018 року органів поліції та витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (а.с. 18-23, 93). 
З наданої відповідачем відповіді служби у справах дітей Києво-Святошинської РДА Київської області № Н137405.4388.2 від 7 грудня 2018 року вбачається, що на звернення ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 повідомлено про необхідність батькам скористатись сімейною медіацією з метою налагодження конструктивної комунікації між собою та вирішення питань, пов`язаних з визначення місця проживання спільної дочки сторін (а.с. 67-68).
Позивач у справі працевлаштована, має сталий дохід (а.с. 13).
ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб  серія НОМЕР_1 від 22 грудня 2018 року виданого ЦВДРШ ГТУЮ у м. Києві (а.с. 76-77).
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» Європейського суду з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.
Так, у суді апеляційної інстанції позивач вказувала, що підставою для звернення із даним позовом до суду є відмова відповідача для реєстрації спільної дочки.
При у цьому відповідач вказував, що не заперечує проти реєстрації дочки за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 .
Отже, в даному випадку Закон не передбачає підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання одним з батьків, як відсутність реєстрації місця проживання дитини.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування, в якому було б вказано рекомендації щодо визначення місця проживання дитини, в якому обстежувались житлові умови.
У суді апеляційної інстанції позивач вказувала, що вона зверталась до органів опіки та піклування проте, їй було рекомендовано провести медіацію.
В свою чергу позивачем не доведено того, що відповідач заперечує проти того, аби дочки сторін - ОСОБА_5, проживала разом з матір`ю.
А надані позивачем висновків органі поліції про результати розгляду звернення позивача не є доказом того, що відповідач заперечує проти того щоб дочка проживала разом з матір`ю, а свідчить про те, що між сторони існує конфлікт.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дочки разом із нею.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
 Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення, а тому в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу. 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389  ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2019 року -  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року.
 
Головуючий:   
 
 Судді: