ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/215/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/784/19 Категорія: 314000000 	Побережна Н. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       12 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
       за участю секретаря Анкудінова О.І. 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні;
особа, яка подає апеляційну скаргу – представник ОСОБА_1 – адвокат П.Я. Ганчук
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ганчука Павла Ярославовича на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06.11.2019 року, постановлене під головуванням судді Побережної Н.П. 06.11.2019 року у залі № 1 Шполянського районного суду Черкаської області 06.11.2019 року о 13 год. 55 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

в с т а н о в и в :

 
24.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що в квітні 2014 року після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, він був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач вказує, що негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Амвросіївка Донецької області та його вимушеного переселення у грудні 2014 року до підконтрольної Україною території - с. Лип`янка Шполянського району Черкаської області. 
Вказує, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України позивачу ОСОБА_1 завдано істотної моральної шкоди. Так, у вересні 2014 року на дім позивача було здійснено напад російськими бойовиками. Погрожуючи зброєю, та фізичним насильством, ОСОБА_1 пограбували, викравши великі суми грошових коштів, які ним були зароблені, золоті та срібні вироби. 
Фактичне проживання в умовах війни, постійні обстріли, давали підстави реально сприймати загрозу бути вбитим від рук російських бойовиків, а тому позивач ОСОБА_1 постійно почував себе у небезпеці, переживав за родину, друзів, близьких знайомих.
В результаті пережитого його здоров`я суттєво погіршилося, так як в позивача загострились професійні хвороби, які були отримані ним під час роботи на вугільній шахті. Крім цього, позивач ОСОБА_1 відчував себе морально виснаженим, і тому прийняв нелегке рішення переїхати з окупованої території. 
12.12.2014 року позивач ОСОБА_1 переїхав у місто Черкаси. Перший час він не мав ні житла, ні притулку, а лише згодом у Черкаській обласній раді позивачу запропонували в`їхати в будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач посилається, що будинком надану споруду назвати важко, оскільки будинок знаходиться в аварійному стані, немає ні шпалер, ні газу, ні водопроводу, ні печі, яка б могла зігрівати в холодну пору року. 
Вищезазначені військові події, що відбулися внаслідок російської агресії, та змусили позивача переїхати з рідного Донбасу, негативно позначились на його нервовій та психічній системі. Він став інвалідом III групи, був змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов та шукати роботу, залишився фактично один без родини та друзів.
За таких обставин, на думку позивача, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України і окупацією Російською Федерацією частини території Донецької області України були порушені права позивача. Тому позивач ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з Російської Федерації на його користь у відшкодування моральної шкоди 1054200,00 грн., що є еквівалентом 35000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання даного позову.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 06.11.2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Амвросіївка, Донецької області, жителя АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Амвросіївським РВ УМВС України в Донецькій області 02.07.1997, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , інші дані про особу суду невідомі, моральну шкоду у розмірі 500000,00 грн. (п`ятсот тисяч гривень), що є еквівалентом 16835,00 Євро (шістнадцять тисяч вісімсот тридцять п`ять євро) за офіційним курсом Національного Банку України.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Російської Федерації судовий збір в сумі 9605,00 грн. (десять тисяч п`ятсот сорок дві гривні) на користь держави за такими реквізитами (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ЄДРПОУ 37993783, банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, бюджетний рахунок UA 798999980000031211256026001, код класифікації доходів бюджету 22030106).
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат П.Я. Ганчук оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в порядку ст. 376 ЦПК України, з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Скаржник посилається, що зазначений розмір моральної шкоди у позовній заяві, завданої позивачу Російською Федерацією – 1 054 200, 00 грн., є еквівалентним 35 000 Євро, та розраховувався на підставі чинного законодавства України, міжнародних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень особистих прав, свобод та інтересів позивача. 
Скаржник вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, зокрема, масштабності та довготривалості негативних наслідків, що зазнаються позивачем, внаслідок збройної агресії та інших протиправних дій Російської Федерації, зменшення судом першої інстанції розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу з 1 054 200, 00 грн., що еквівалентно 35 000 Євро до 500 000 грн., що еквівалентно 16835 Євро є безпідставними, незаконними і не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Крім того, скаржник в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що зі змісту позовної заяви та матеріалів справи № 710/784/18 вбачається, що позовними вимогами позивача є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої йому збройною агресією Російської Федерації. При цьому, ні в самій позовній заяві, ні під час судового розгляду справи, позивач про наявність майнової шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії Російської Федерації не заявляв, із вимогами про її стягнення до суду не звертався.
Проте, як вбачається із рішення суду, під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, який покладений ним в основу оскаржуваного рішення, що Російською Федерацією на тимчасово окупованій території Донецької області порушено право власності позивача, тобто, за правилами ЦК України, йому завдано майнової шкоди, на відшкодування якої він має право, але він не просив суд про стягнення матеріальної шкоди щодо позбавлення його власності. Тому, на думку скаржника, зазначене свідчить про неналежне дослідження судом першої інстанції матеріалів справи, що він вважає, є порушенням норм ст.ст. 227, 228 ЦПК України.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат П.Я. Ганчук просить скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06.11.2019 року у цивільній справі № 710/784/18 та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, яким вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1 054 200, 00 грн., що є еквівалентно 35 000 Євро за офіційним курсом Національного Банку України.
Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився в судове засідання, яке проводилось в режимі відео конференції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, врахувавши та прийнявши до уваги множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши моральну шкоду в розмірі 500000 гривень, що еквівалентно 16835 Євро, пославшись, що обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією є законним.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену позивачеві моральну шкоду, виходив із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини, пославшись саме на практику Європейського суду з прав людини.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на вимогам закону, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції , виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних довідки від 15.12.2014 року № 7125000252, виданої Управлінням соціального захисту населення Шполянської районної Державної адміністрації Черкаської області ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взятий на облік як внутрішньо переміщена особа. Фактичне місце проживання/перебування зазначене в даному документі зафіксоване: АДРЕСА_2 (а.с. 7).
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 13.07.2018 року було встановлено юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у грудні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України (а. с. 8-11).
Вказане рішення набрало чинності, оскільки не оскаржувалось в апеляційному порядку.
Суд першої інстанції послався, що у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вищезазначені докази підтверджують, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України, позивач набув статусу внутрішньо переміщеної особи.
За даними довідки акта огляду медико – соціальної експертної комісії серія 12ААА № 530284 від 28.09.2016 року, виданої Спеціалізованою радіологічною МСЕК м. Черкаси, ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ групи (а. с. 12).
Згідно роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (стаття 23 ЦК України).
Так, у відповідності до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:  у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;  у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім ‘ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;  у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Як вбачається із наявних матеріалів справи, розмір моральної шкоди позивач серед іншого обґрунтував тим, що військові події, що відбулися внаслідок російської агресії, змусили його переїхати з рідного Донбасу, негативно позначились на його нервовій та психічній системі, його здоров`я погіршилося, загострились професійні хвороби, що були отримані під час роботи на вугільній шахті. У зв`язку з переїздом, він був змушений прилаштуватись до нових життєвих умов та шукати роботу, залишився фактично один без родини та друзів.
У відповідності до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, стосовно якої є Україна, до іноземної держави, її дипломатичних представництв і консульських установ застосовується судовий імунітет. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, наша держава гарантує додержання положень зазначеної вище Конвенції.
Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземними державами.
Частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що  пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. 
Вказаною нормою закріплений принцип судового імунітету держави, основою якого є державний суверенітет і принцип рівності держав (“par in parem non habet imperum”- “рівний над рівними не має влади») і встановлено такі види імунітету держави : 1) імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи; 2) імунітет від попереднього забезпечення позову (майно іноземної держави не може бути предметом забезпечення позову); 3) імунітет від виконання судового рішення (майно іноземної держави не може бути предметом стягнення в порядку примусового виконання судового рішення).
Вчинення по відношенню до іноземної держави таких процесуальних дій, як пред`явлення позову, залучення її до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших заходів забезпечення позову, звернення стягнення на таке майно, є можливим лише за наявності згоди компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачене міжнародним договором України або законом України.
В даній справі згода компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення   до неї позову та  залучення  до участі у справі як відповідача відсутня, оскільки матеріали справи не містять таких даних.
На вищезазначену норму права, суд першої інстанції уваги не звернув, не надавши належної правової оцінки даній обставині, що призвело до порушення норм процесуального права та норм матеріального права та ухвалення незаконного рішення судом, яке колегією суддів підлягає скасуванню.
Встановлення частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету  України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та частиною 6 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадянам та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальною за шкоду Російську Федерацію лише встановлює того хто має відповідати, однак не змінює принцип судового імунітету, визначеного Законом України «Про міжнародне приватне право» та не змінює визначені правила.
Аналізуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги скаржника, який просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди в повному обсязі, а не частково, як стягнуто судом першої інстанції, оскільки апеляційний суд вважає, що доводи скаржника стосовно розміру відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, не підлягають задоволенню, так як не можуть бути предметом розгляду загальними судами України, у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи згоди компетентних органів Російської Федерації на пред`явлення до неї позову та залучення до участі у справі як відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право».
Доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню лише в частині вимог щодо скасування рішення суду першої інстанції, однак відсутні підстави для задоволення решти вимог апеляційної скарги та задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
У відповідності до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанцій неправильно визначився із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно дослідив обставини справи та не надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, яке відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а апеляційну слід задовольнити частково.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Ганчука Павла Ярославовича – задовольнити частково.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06.11.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України - скасувати, прийняти нову постанову.
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в повному обсязі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Повний текст постанови складений 17 лютого 2020 року . 

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко