ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року	 	Справа № 1.380.2019.004927 пров. № 857/14050/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                        Попка Я.С.
суддів                                                             Сеника Р.П., Хобор Р.Б. 
за участю секретаря судового засідання    Ігнатищ Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду, постановлену суддею Сасевич О.М., 13:51:20 год, м. Львів, дата складання повного тексту судового рішення 3 грудня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, військової частини НОМЕР_1 Повітряних сил Збройних сил України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

25.09.2019 позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 Повітряних сил Збройних сил України, в якому просить:
визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу Міністра оборони України №387 від 07.06.2012 в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю;
визнати протиправним та скасувати пункт 1 Міністра оборони України (по особовому складу) №542 від 06.07.2012 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом «є» (через службову невідповідність);
поновити підполковника ОСОБА_1 на військовій службі в Збройних силах України на посаді начальника фінансово-економічної служби – помічника командира Повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Повітряних сил Збройних сил України військової частини НОМЕР_1 з 06.07.2012;
стягнути з Повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Повітряних сил Збройних сил України військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.07.2012, згідно поданого розрахунку у розмірі – 1377374,35 грн.;
допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в Збройних силах України на посаді начальника фінансово-економічної служби – помічника командира Повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Повітряних сил Збройних сил України військової частини НОМЕР_1 та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року у задоволенні заяви позивача про поновлення строку для звернення до суду відмовлено. Клопотання представників відповідачів про залишення позову без розгляду задоволено та  позовну заяву залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що під час розгляду питання щодо визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду позивач не надав в обґрунтування своїх стверджень достатніх доказів у підтвердження обставин, що перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду із позовом. В той же час, наведені представниками відповідачів обставини щодо відсутності поважних причин   пропуску строку звернення до суду, знайшли підтвердження відповідними доказами, зокрема, наявними у справі документами. Тож, суд не вбачає можливим визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду. Відтак, позивач пропустив строк звернення до суду з причин, які не є поважними, крім того, значний пропуск строку звернення до суду за захистом порушених прав є перешкодою для повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, вважаючи її необґрунтованою, постановленою з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі апелянт просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт стверджує, що протягом тривалого періоду часу з липня 2012 року постійно тривали судові процеси і він намагався відновити свої порушені права. Відтак, строк на звернення до адміністративного суду не може вважатися пропущеним, оскільки ним постійно здійснювалися дії щодо оскарження спірних протиправних наказів та було реалізовано право на адміністративне оскарження неправомірних наказів про звільнення в межах місячного строку звернення до адміністративного суду. Натомість суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 29.11.2019 року помилково встановив, що позивачем позов був поданий до суду зі спливом більш як семи років після того, як позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів щодо звільнення з військової служби та задовольнив клопотання відповідачів про залишення позовної заяви без розгляду.
Апелянт зазначає, що беззаперечним є те, що про існування спірних наказів від 2012 року позивачу було відомо оскільки останнім проводилося оскарження таких. Проте, підставою для поновлення строку звернення до суду позивачем вказувалося на те, що останнім способом захисту порушених прав було звернення до Верховного Суду України у березні 2015 року із заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.12.2014 року у справі №2а-9709/12/2670. Проте ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26.03.2015 року про відмову у допуску до провадження Верховного Суду України у вказаній справі позивач за своєю заявою отримав тільки 30.08.2019 року.
Крім того, апелянт звертає увагу, що представником позивача до Окружного адміністративного суду м. Києва надіслано адвокатський запит від 03.12.2019 року для надання інформації щодо наявності в матеріалах справи №2а-9709/12/2670 доказів направлення ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.03.2015 року. У відповідь на адвокатський запит від Окружного адміністративного суду м. Києва за вих.№ 03.2-08/3567/19 від 10.12.2019 року надійшов лист про те, що в матеріалах справи №2а- 9709/12/2670 відсутнє підтвердження направлення позивачу відповідної ухвали Касаційного адміністративного суду. 
Вважає, що така обставина, як час розміщення в Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту відповідної ухвали не може обмежувати позивача в строках звернення до суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав:
Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано позов з пропущенням строку звернення до адміністративного суду та ним не надано в обґрунтування своїх стверджень достатніх доказів у підтвердження обставин, що перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду із позовом.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, відповідають нормам процесуального права та фактичним обставинам справи.
В силу ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 статті 122 КАС України).
Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба – діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Враховуючи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування пункт 3 наказу Міністра оборони України №387 від 07.06.2012 в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби; визнання протиправним та скасувати пункт 1 Міністра оборони України (по особовому складу) №542 від 06.07.2012 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби; поновлення його на військовій службі в Збройних силах України; стягнення середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, відтак спір між сторонами пов`язаний з відносинами публічної служби. Отже, при вирішення такого спору підлягають застосуванню процесуальні строки, передбачені частиною 5 статті 122 КАС України.
Встановлено, що 17.09.2012 року Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено постанову у справі №2а-9709/12/2670 за позовом ОСОБА_1 до Міністра Оборони України Саламатіна Д.А., Головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України про визнання дій Військової служби правопорядку Збройних сил України при проведенні службового розслідування в частині, що стосується підполковника ОСОБА_1 неправомірними; визнання діяння Міністра оборони України щодо затвердження акту службового розслідування в частині, що стосується ОСОБА_1 неправомірними; визнання діяння Міністра оборони України щодо підписання п.3 Наказу Міністраоборони України від 07.06.2012 року №387 та п.1 Наказу Міністра оборони України від 06.07.2012 року №542 незаконними та скасування вказаних наказів, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2012 року в частині, що стосується відмови у задоволенні позовних вимог щодо скасування п.3 наказу Міністра Оборони України від 07.06.2012 року №387 та п.1 наказу Міністра оборони України від 06.07.2012 року №542, поновлення на військовій службі, скасовано. Ухвалено в цій частині нову постанову; визнано неправомірним та скасовано пункт 3 Наказу Міністра оборони України №387 від 07.06.2012 року в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; визнано неправомірним та скасовано пункт 1 Наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №542 від 06 липня 2012 року в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом «є» (через службову невідповідність); поновлено ОСОБА_1 на військовій службі на посаді начальника фінансово-економічної служби – помічника командира повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 06 липня 2012 року; в решті постанову суду – залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 листопада 2013 року касаційні скарги Міністерства оборони України, Міністра оборони України та заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері – задоволено; постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року – скасовано; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України про визнання дій протиправними, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу – залишено в силі.
У зв`язку із відмовою в порушенні кримінальної справи №2012204000016, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2012 року в адміністративній справі №2а-9709/12/2670. 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2014 року у справі №2а-9709/12/2670 заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови за нововиявленими обставинами було задоволено, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2012 року у справі №2а-9709/12/2670 та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано неправомірним та скасовано пункт 3 наказу Міністра оборони України №387 від 07 червня 2012 року в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; визнано неправомірним та скасовано пункт 1 наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №542 від 06 липня 2012 року в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом «є» (через службову невідповідність); поновлено ОСОБА_1 на військовій службі на посаді начальника фінансово-економічної служби – помічника командира повітряного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 06 липня 2012 року.
Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року у справі №2а-9709/12/2670 апеляційні скарги Міністра оборони України, Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2014 року задоволено; постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2014 року скасовано; у задоволенні заяви про перегляд постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 23 червня 2014 року за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.12.2014 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2014 року у справі №2а-9709/12/2670 було залишено без змін.
Не погоджуючись з таким рішенням суду касаційної інстанції, ОСОБА_1 подав заяву про його перегляд Верховним Судом України, з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 26.03.2015 року (В/800/1485/15), відмовлено в допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про визнання протиправними дій, скасування наказів в частині, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.12.2014 року.
Крім того, як встановлено судом та не заперечується апелянтом, що про існування спірних наказів від 2012 року позивачу було відомо, оскільки останнім проводилося оскарження таких.
Разом з тим, єдиною ж поважною підставою для поновлення строку звернення до суду позивач вказує на те, що останнім способом захисту порушених прав було звернення до Верховного Суду України у березні 2015 року із заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.12.2014 року у справі №2а-9709/12/2670,  проте ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26.03.2015 року про відмову у допуску до провадження Верховного Суду України у вказаній справі ОСОБА_1 за своєю заявою отримав лише 30.08.2019 року. Тобто, про результати розгляду заяви про перегляд ухвали від 16.12.2014 року ОСОБА_1 стало відомо у серпні 2019 року.
Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26.03.2015 року про відмову у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, скасування наказів в частині, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.12.2014 року оприлюднено 30.04.2015 року.
Крім того, критично оцінюючи покликання апелянта на ухвалу Вищого адміністративного суду від 26.03.2015 року (оприлюднена 30.04.2015 року) та дату її отримання з порушенням строків, суд апеляційної інстанції  звертає увагу, що в ухвалі суд лише констатував факт відсутності підстав допуску справи до провадження Верховного Суду України.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення.
При цьому, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність (рішення Європейського суду з прав людини у справі «ешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).
Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки (ч.2 ст.44 КАС України).
Згідно сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі “Олександр Шевченко проти України” від 26 квітня 2007 року та рішення у справі «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).
У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Крім того, рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом віднесено до принципів здійснення правосудця в адміністративних судах, зміст якого розкриває стаття 8 КАС України, частинами 1, 2 якої встановлено, що усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Такі приписи наведених правових норм процесуального права знайшли своє відображенні і у статті 44 КАС України, частина перша якої вказує, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.
Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у пункті 39 справи «Устименко проти України», принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні повинна бути надана можливість знати про зауваження або докази, надані іншою стороною, включаючи апеляційну скаргу, та надати власні зауваження з цього приводу.
У пунктах 46, 47 цього ж Рішення ЄСПЛ вказує на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії». Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).
Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що посилання ОСОБА_1 на те, що він сподівався на відновлення у судовому порядку з 2012 року порушених прав в процесі оскарження неправомірного, на його погляд, звільнення з військової служби, не можна вважати поважними причини пропуску звернення до суду, адже такі обставини не свідчать про наявність об`єктивних перешкод для звернення позивача до суду.
У той же час, відсутність об`єктивних перешкод щодо звернення до суду з означеним позовом свідчить та обставина, що позивач у період з 26.06.2014 року по даний час безперервно працював у різних установах/організаціях на відповідних посадах, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки серії НОМЕР_2 ; позивач не надав доказів того, що у спірний період за станом здоров`я не міг вчиняти дій щодо виявлення інтересу про рух справи, у якій був позивачем (скаржником).
ОСОБА_1 , реалізуючи своє право звернення до суду, та будучи обізнаним щодо визначених законом строків звернення до суду з позовом у справах щодо проходження публічної служби, був зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитись провадженням у його справі.
Відтак, у матеріалах справи відсутні будь-які докази причин інших (поважних), які унеможливлювали чи, незалежно від волі позивача, перешкоджали йому своєчасно звернутись за судовим захистом своєчасно, не встановлено.
Згідно вимог частини 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пунку 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом з причин, які не є поважними та звертає увагу на те, що значний пропуск строку звернення до суду за захистом порушених прав  є перешкодою для повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності, у зв`язку з чим відповідно до ст. 123 КАС України адміністративний позов правомірно залишено без розгляду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.04.2019 року у справі №9901/896/18, від 10.04.2019 року  у справі №826/5165/18, від 20.03.2019 року у справі №9901/816/18, від 21.12.2018 року у справі №803/1030/16, від 09.10.2018 року у справі №804/5150/17, від 17.07.2018 року    у справі №522/7721/17.
Відтак доводи апелянта на правомірність прийнятої ухвали постанови не впливають та висновків суду не спростовують.
За таких обставин суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням норм процесуального права, в зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду – без змін.
Згідно ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду – без змін.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-             

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №1.380.2019.004927 за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, військової частини НОМЕР_1 Повітряних сил Збройних сил України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу – без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Я. С. Попко 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 05.02.2020.