Постанова
Іменем України
 
23 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 646/11485/16-ц

провадження № 61-33646св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),
 
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 
24 квітня 2017 року у складі судді Чудновської І. І. та рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 15 листопада 2012 року № б/н ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 
4 100,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
 
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30 вересня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 41 245,01 грн, яка складається з: 4 914, 80 грн - заборгованість за кредитом, 30 939,97 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 950,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1 940, 24 грн - штраф (процентна складова).
 
АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 15 листопада 2012 року б/н в розмірі 41 245,01 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 41 245,01 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що 
 ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов`язання перед банком не виконав, а тому станом на 30 вересня 2016 року у останнього виникла заборгованість у розмірі 41 245,01 грн, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 
4 914,80 грн; заборгованість по процентах за користування кредитом у розмірі 30 939,97 грн; пеня та комісія у розмірі 2 950,00 грн; штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 1 940,24 грн, яка підлягає стягненню у судовому порядку.
 
Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2017 року залишено без задоволення.
 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 
24 квітня 2017 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення штрафів у розмірі 2 440,24 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
 
Загальну суму заборгованості, що підлягає стягненню зменшено з 
41 245,01 грн до 38 804,77 грн.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині заявлених позовних вимог щодо стягнення штрафів на загальну суму 2 440,24 грн, апеляційний суд виходив із того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов?язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених статтею 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.
 
Апеляційний суд відхилив доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності з тих підстав, що відповідну заяву ОСОБА_1 подано до апеляційного суду, в той час коли апеляційний суд на стадії апеляційного провадження, враховуючи межі наданих повноважень, не має законних підстав застосовувати позовну давність за заявою, зробленою стороною у спорі тому, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору, сторона такої вимоги не заявляла.
 
В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі:
 
18 квітня 2018 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2017 року в повному обсязі та скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року в частині стягнення суми заборгованості в розмірі 38 804,77 грн та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявник не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції, що позбавило його права заявити клопотання про застосування строків позовної давності, чим було порушеного його процесуальні права.
 
Судом не застосовано частину третю статті 551 ЦК України щодо зменшення за рішенням суду розміру неустойки.
 
Доводи інших учасників справи:
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи:
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження заочного рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року.  Витребувано матеріали цивільної справи з Червонозаводського районного суду міста Харкова.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з заочним рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2017 року та рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 
2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 38 804,77 грн кредитної заборгованості, з яких: заборгованість за кредитом - 4 914,80 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 30 939,97 грн; заборгованість за пенею та комісією в розмірі 2 950,00 грн.
 
Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафів: штраф (фіксована частина) - 
500,00 грн; штраф (процентна складова) - 1 940,24 грн, заявником не оскаржується, а тому відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не перевіряється.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 15 листопада 
2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. 
 
За умовами вказаного договору позичальник, з отримав кредит у розмірі 4 100,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. 
 
У заяві позичальника домовленості сторін щодо встановлення строку дії договору немає.
 
За розрахунком банку станом на 30 вересня 2016 року за ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 41 245,01 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 4 914,80 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 30 939,97 грн; заборгованість за пенею та комісією в розмірі 2 950,00 грн, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) - 1 940,24 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 4 914,80 грн, процентів за користування кредитом в розмірі 30 939,97 грн, пені та комісії в розмірі 2 950,00 грн, місцевий суд, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив із того, що  ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов`язання перед банком не виконав, а тому станом на 30 вересня 2016 року у останнього виникла заборгованість у розмірі 38 804,77 грн, яка підлягає стягненню у судовому порядку.
 
Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повністю не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права:
 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та 
вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
 
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку 
АТ КБ «ПриватБанк»).
 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
 
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
 
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
 
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню та комісію.
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 листопада 2012 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
 
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження 
№ 6-16цс15).
 
Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (15 листопада 
2012 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (01 листопада 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
 
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, пені та комісії, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
 
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
 
Вказане не враховано судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права. 
 
Вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 30 939,97 грн та заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2 950,00 грн не можуть бути задоволені у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 15 листопада 2012 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. 
 
З наведених підстав, Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитом та заборгованості за пенею та комісією за неналежне виконання зобов?язання.
 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 
№ 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Отже, судові рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 
30 939,97 грн та заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2 950,00 грн відмовити. 
 
Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з 
ОСОБА_1 4 914,80 грн непогашеного тіла кредиту, а тому колегія суддів відповідно до статті 410 ЦПК України заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 24 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 4 914,80 грн заборгованості за тілом кредиту слід залишити без змін, оскільки судові рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судових рішень в цій частині відсутні.
 
Оскільки у заяві позичальника від 15 листопада 2012 року домовленості сторін щодо строку дії кредитного договору немає, доводи заявника щодо пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду з цим позовом є безпідставними.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
 
Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 
24 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 
23 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості за пенею та комісією скасувати.
 
У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованості за пенею та комісією відмовити.
 
Заочне рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 
24 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 
23 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по тілу кредиту залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді: 	Н. О. Антоненко  	
 	В. М. Коротун  	
 	В. І. Крат  	
 	В. П. Курило