Постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 369/12287/15
провадження № 51-4146 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
виправданого                                ОСОБА_6 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2019 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015110000000231, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Розкопанці Богуславського району Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , працює головним державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК (в редакції Закону № 3207-VIвід 7 квітня 2011 року) та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що вчинено злочин, в якому він обвинувачувався. Скасовано арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 , накладений постановою слідчого СВ прокуратури Київської області ОСОБА_8 від 18 серпня 2011 року. Вирішено питання про долю речових доказів.
Заступник начальника відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області                        ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він як службова особа, яка займає відповідальне становище, уповноважена на виконання функцій держави, одержав хабар у розмірі 44 тис грн за невжиття ним заходів, направлених на своєчасне і в повному обсязі вчинення виконавчих дій щодо накладення арешту на майно та кошти ТОВ «Артур-К», що виявилось у тому, що винесені ОСОБА_6 і затверджені 22 квітня 2011 року начальником ВДВС Києво-Святошинського РУЮ ОСОБА_9 постанови про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 1126/7 із супровідними листами до початку червня 2011 року для реєстрації та направлення адресатам  для виконання ОСОБА_6 не передавались, внаслідок чого вказані постанови фактично були відправлені лише 3 червня 2011 року.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що як в ході досудового розслідування, так і в ході судового розгляду не доведено вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 . 
Пославшись на недостатність, неналежність та недопустимість досліджених судом доказів, якими сторона обвинувачення доводила подію злочину, вчиненого ОСОБА_6 , суд визнав його невинним та виправдав за ч. 2 ст. 368 КК (в редакції Закону № 3207-VI від 7 квітня 2011 року).
13 травня 2019 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор вважає, що вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2018 року є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що суд, виправдовуючи ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 368 КК, не врахував те, що вина останнього підтверджується доказами, зібраними в ході досудового розслідування.
Зазначає, що Київський апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК, не надав вичерпної відповіді, з яких підстав, передбачених процесуальним чи матеріальним законами, він визнав наведені в апеляції доводи неспроможними, фактично не проаналізував доводи щодо незаконності оскаржуваного вироку і не надав свою оцінку доказам, погодившись                          з оцінкою суду першої інстанції.
На думку прокурора, суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК, не застосувавши закон, який підлягає застосуванню.
Позиції інших учасників судового провадження
Виправданим ОСОБА_6 подано заперечення на касаційну скаргу прокурора, які він підтримав у судовому засіданні, та, в яких вказує на необґрунтованість касаційної скарги прокурора та просить залишити вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2019 року без змін, а касаційну скаргу — без задоволення.
Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора та просив її  задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви                         та підстави його ухвалення.
Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється                  у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 92 КПК обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках — на потерпілого.
Відповідно до приписів ст. 433 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Він перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 зазначеної статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, постановою слідчого в ОВС прокуратури Київської області від 17 червня 2011 року щодо ОСОБА_6 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК. Відповідно до постанови старшого слідчого відділу прокуратури Київської області від 30 серпня 2011 року щодо ОСОБА_6 порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 364 КК (в редакції КК, яка діяла на момент вчинення злочину). Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2012 року кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.2 ст. 368, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 364 КК повернуто прокурору Києво-Святошинського району Київської області для організації проведення додаткового розслідування з підстав неповноти досудового розслідування. 
Вироком Києво-Святошинського районного суду від 27 квітня 2015 року ОСОБА_6 визнано невинуватим за ч. 2 ст. 368, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 364 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду Київської області вказаний вирок скасовано та кримінальну справу щодо ОСОБА_6 повернуто прокурору Київської області на додаткове розслідування. Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12015110000000231 за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК, надіслано до Києво-Святошинського районного суду Київської області 11 листопада 2015 року.
Ухвалюючи рішення, за результатами розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції, зазначив, що стороною обвинувачення не виконані вказівки суду щодо неповноти проведеного досудового розслідування та недоліків, які впливали на вирішення питання про достатність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України. 
Суд першої інстанції дослідив надані стороною обвинувачення докази та  дійшов висновку про виправдання з підстав недоведеності в його діяннях складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 368 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, в якій порушувалося питання про скасування вироку суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_6 фактичним обставинам кримінального провадження, не врахування судом, що вина останнього підтверджується доказами, дослідженими в ході судового слідства, а також підтверджена доказами, зібраними в ході досудового розслідування, не надання належної оцінки доказам, наданим стороною обвинувачення, всебічно, повно перевірив доводи апеляційної скарги, ухваливши законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення. 
Отже, твердження прокурора про незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального кодексу жодним чином не підтверджено, не обґрунтовано та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Усі зібрані стороною обвинувачення докази досліджені судом першої інстанції та відповідно враховані, і їм надана належна правова оцінка.
Посилаючись на порушення вимог КПК, щодо оцінки доказів, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, підтвердженими дослідженими під час судового розгляду доказами, та виклику потерпілого та інших учасників кримінального провадження, а також норми, яка визначає неповноту судового розгляду, прокурор не навів, які саме вимоги цього Кодексу, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Не вказав які порушення при ухваленні вироку допустив суд першої інстанції, в чому полягає таке порушення, що може бути підставою для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції на підставі ч. 1 ст. 438 КПК.
Доводи прокурора щодо невідповідності ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК у зв`язку з ненаданням судом апеляційної інстанції вичерпної відповіді з яких підстав, передбачених процесуальним чи матеріальним законами, він визнав наведені в апеляції доводи неспроможними, фактично не проаналізував доводи щодо незаконності оскаржуваного вироку і не дав оцінки стосовно їх необґрунтованості чи відсутності такої, є такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, обґрунтовано дійшов висновку, з яким погодилась колегія суддів Верховного Суду, що пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення не ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, які би указували на те, за виконання яких дій з використанням наданої йому влади чи службового становища ОСОБА_6 повинен був отримати зазначені в обвинуваченні грошові кошти, і обґрунтовано дійшов висновку про його невинуватість, вказавши у мотивувальній частині рішення підстави виправдання.
За клопотанням прокурора судом апеляційної інстанції були досліджені докази, надані стороною обвинувачення, про необхідність аналізу яких зазначено і в касаційній скарзі прокурора: заява ОСОБА_11 від 16 червня 2011 року про вчинений злочин; протокол огляду грошових коштів від                      16 червня 2011 року в розмірі 44 000 грн., які повинні були вручатись ОСОБА_6 ; протокол огляду місця події від 16 червня 2011 року яким був зафіксований огляд місця події після виявлення грошових коштів, що були оглянуті 16 червня 2011 року; висновки експерта № 844/х від 23 червня 2011 року та № 846/х від 23 червня 2011 року щодо грошових коштів виявлених під час огляду місця події, наявності поміток певною фарбою на даних грошових коштах, відсутності слідів фарби на змивах з рук обвинуваченого; протокол за результатами проведення оперативно - технічного заходу за оперативно - розшуковою справою № 273 від 30 червня 2011 року про обставини розмов між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 ; протокол огляду, перегляду та прослуховування аудіо відео носіїв від 21 липня 2011 року про вчинення зазначених дій із носіями, на яких зафіксовані результати проведених оперативно-розшукових заходів. 
Дослідження цих доказів не дало суду апеляційної інстанції підстав для надання цим документам іншої оцінки, відмінної від тієї, яку дав суд першої інстанції.
Прокурор, посилаючись у касаційній скарзі на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не вказав, у чому конкретно з огляду на положення ст. 413 КПК, полягають такі порушення, допущені під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, які би були підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, та належним чином не обґрунтував своїх доводів у цій частині.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК, і які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у тому числі й тих порушень, на які вказував прокурор у своїй касаційній скарзі, колегія суддів Верховного Суду не встановила.
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у кримінальному провадженні, залишити без задоволення.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 9 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                     ОСОБА_3