Справа № 127/13965/19                                                                        
Провадження № 22-ц/801/430/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

24 лютого 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М., 
суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року, ухвалене суддею Сичуком М.М., повний текст якого складено 02 грудня 2019 року
в справі №127/13965/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (позивач) 
до ОСОБА_1 (відповідач) 
про стягнення заборгованості,-

встановив:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулось до місцевого суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого посилалось на те, що 03.12.2018 між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 03.12.2018-100004564, за умовами якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 4000 грн строком на 14 календарних днів – до 17.12.2018 та платою за користування кредитом у розмірі 1120 грн.
Оскільки позичальник в строки визначені договором не повернув кредит, виникла заборгованість 10239 грн, яка складається із: розміру кредиту – 4000 грн, 1120 грн процентів за користування кредитом за договором та 5119 грн штрафу.
Посилаючись на вказані обставини ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 10239 грн, а також судові витрати.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість по договору № 03.12.2018-100004564 від 03.12.2018 в загальній сумі 6240 (шість тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок, з яких: 4000 грн 00 коп. – розмір кредиту, 1120 грн 00 коп. процентів за користування кредитом, 1120 грн 00 коп. - штраф.
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ТОВ «Споживчий центр» через представника Шкромида Ю.В., подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача суми штрафу в повному обсязі. Так, апелянт посилається на норми статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду лише у випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків. Однак у даному випадку розмір штрафу складає 5119 грн, тоді як розмір заборгованості 5120 грн, тобто норма частини 3 статті 551 ЦК України про можливість суду зменшити розмір неустойки застосуванню не підлягає.
Крім того звертає увагу апеляційного суду на те, що ним були заявлені вимоги не на всю суму неустойки (штрафу), що в загальному становить 14028,80 грн, а лише на її частину, яка є меншою за розмір збитку.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у розмірі 4000 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 1120 грн не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Відповідач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції – частина 3 статті 360 ЦПК України.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сумою, яка стягується – 10239 грн, що є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 03 грудня 2018 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 03.02.2018-100004564 про видачу кредиту у розмірі 4000 грн на 14 календарних днів, з кінцевим терміном повернення до 17 грудня 2018 року та платою за користування кредитом у розмірі 1120 грн. 
Факт укладення кредитного договору 03.02.2018-100004564 від 03 грудня 2018 року та отримання кредиту у розмірі 4000 грн підтверджується видатковим касовим ордером.
Відомості про повернення кредитних коштів зі сплатою процентів, отриманих відповідно до договору 03.02.2018-100004564 від 03.12.2018 у матеріалах справи відсутні.
Пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку невиконання/неналежного виконання позичальником грошових зобов`язань за договором кредитор залишає за собою право нарахування штрафу, розмір якого щодня зростає на 2%, починаючи від 2% у перший день невиконання.
Зазначене положення укладеного між сторонами договору в установленому законом порядку не оскаржене, є чинним, а відтак підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Згідно розрахунку заборгованості та штрафу за прострочення повернення кредиту та процентів за користування кредитом, складеного ТОВ "Споживчий центр" розмір штрафу за весь період прострочення становить 14028 грн, при цьому, позивачем заявлено вимогу про стягнення штрафу у розмірі 5119 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що заборгованість відповідач перед позивачем виникла внаслідок невиконання умов кредитного договору, тому вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом підлягає до часткового задоволення, а саме стягненню з відповідача підлягає заборгованість за кредитом у розмірі 4000 грн та розмір процентів за користування кредитом 1120 грн. 
При цьому суд зробив висновок про можливість зменшення нарахованого позивачем штрафу на підставі частини третьої статті 551 ЦК України до 120 грн (розміру процентів за договором), тим самим частково задовольняючи вимоги позовної заяви щодо стягнення штрафу.
Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, з огляду на таке.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
У статті 610 ЦК України йдеться про те, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 449 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 2, 3 статті 551 ЦК України передбачено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Верховний Суд України в постанові від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14 дійшов правового висновку про те, що істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання).
Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності таких умов: 1) якщо він значно перевищує розмір збитків; 2) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ТОВ «Споживчий центр» надало розрахунок заборгованості з якого слідує, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 4000 грн, розмір заборгованості за процентами за користування кредитом - 1120 грн, а розмір штрафу про стягнення якого заявлено вимогу - 5119 грн.
Згідно з частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могли би реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). 
З наведеного вбачається, що загальний розмір збитків, які поніс позивач дорівнює розміру заборгованості за кредитним (реальні збитки) та заборгованості за процентами за користування кредитом (упущена вигода) і загалом становить 5120 грн (4000+1120), а тому розмір штрафу 5119 грн – не перевищує розміру збитків, понесених кредитором внаслідок неналежного виконання зобов`язання ОСОБА_1 умов кредитного договору.
Натомість суд першої інстанції звів розмір збитків лише до упущеної вигоди – розміру процентів за користування кредитними коштами й не звернув уваги на ту обставину, що отримана і неповернена в обумовлені договором строки сума кредиту також є збитками (реальними збитками) позивача.
Наявність інших умов, які мають істотне значення при вирішенні питання щодо зменшення розміру неустойки, судом не встановлено, а відтак по справі відсутні підстави для застосування частини 3 статті 551 ЦК України й зменшення розміру неустойки.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу в розмірі 1120 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про повне задоволення вимог у цій частині.
Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Отже, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, і постановленням апеляційним судом нового рішення в частині вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання позову (1921 грн) та апеляційної скарги (2881,50 грн) в сумі 4802,50 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2019 року в частині стягнення штрафу й розподілу судових витрат скасувати та прийняти нове рішення про задоволення вимог в цій частині.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» штраф за кредитним договором 03.12.2018-100004564 від 03 грудня 2018 року в розмірі 5119 (п`ять тисяч сто дев`ятнадцять) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» судові витрати по справі в сумі 4802 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий                                                                І.М. Стадник 
       
Судді                                                                                Ю.Б. Войтко
       
                                                                               І.В. Міхасішин