КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №760/6977/19                                                                           головуючий у суді І інстанції: Усатова І.А.
провадження №22-ц/824/3696/2020                                                   головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
18 лютого 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гуля В.В., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Солом'янськогорайонного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 03 липня 2014 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При встановленні кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. За п.1.1.1.63 договору овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 08 січня 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 16129,43 грн.. 
Тому, позивач просить задовольнити позов та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 16129, 43 грн., що складається з: 1993,51 грн. - тіло кредиту; 2073,07 грн. - відсотків за користування кредитом; 10818,59 грн. - пеня; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 штраф (фіксована сума); 744, 26 грн. - штраф (процентна складова).
Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 28 листопада2019 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» 20 грудня2019 року подалоапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що відповідач відзив на позовну заяву не надав та жодним чином не спростував доводи позивача, а користувався грошовими коштами, погашав заборгованість, а отже погоджувався із розміром боргу, в тому числі із нарахованими відсотками та неустойкою. 
Відповідач  ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу суду апеляційної інстанції не надав.
Копія ухвали Київського апеляційного суду від 17 січня 2020 року про відкриття апеляційного провадження направлялася судом за адресою реєстрації місця проживання відповідача (а.с.47 зворот) 17 січня 2020 року (а.с.149).
Крім того, відповідача повідомлено телефонограмою від 17 лютого 2020 року про розгляд апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 157).
Відповідно до відстеження поштового відправлення на веб-сайті «Украпошта» відправлення не вручене під час доставки по іншим причинам (а.с.158).
Верховний суд у постанові №922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка з точки зору ч.4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватись судом, зазначив, що дії позивача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направляється йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Здійснюючи повідомлення відповідача про відкриття апеляційного провадження у справі, суд апеляційної інстанції ураховував, що відомості про іншу адресу для листування, номери телефонів, адресу електронної пошти, тощо - у матеріалах справи відсутні. 
Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Отже, відсутність у відповідача, інших засобів зв`язку та його відсутність за адресою його реєстрації, суд апеляційної інстанції розцінює як належне повідомлення особи про розгляд судом апеляційної інстанції апеляційної скарги. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачем не виконано умови кредитного договору та наданий суду розрахунок заборгованості, у порушення вимог ст. 12 ЦПК України належними доказами не підтверджує наявності самого кредитного договору та видачі кредиту.
 Однак, такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 03 липня 2014 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначено, що вона разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.11).
В анкеті-заяві міститься інформація про те, що  ОСОБА_1 ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, та погодився з ними.        
Відповідно до умов вказаного договору  ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.
Так, відповідно до змісту статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
У відповідності до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України  договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у анкеті-заяві. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.          
Крім того, згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після  отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк  проводить  перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту  на кредитну  картку. Клієнт дає згоду  на те, що кредитний ліміт  встановлюється за рішенням банку і клієнт  дає право  банку  в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити  або анулювати) кредитний  ліміт. Підписання  цього  договору  є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту  встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).
Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також  оплачувати  комісію  на умовах, передбачених  цим договором.
Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банкт штраф в розмірі 500 грн. - 5% від суми позову.
Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що  ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором №б/н від 03 липня 2014 року, внаслідок чого,  станом на 08 січня 2019 року (дата визначена позивачем), у останнього утворилася заборгованість у розмірі 16129, 43 грн., що складається з: 1993,51 грн. - тіло кредиту; 2073,07 грн. - відсотків за користування кредитом; 10818,59 грн. - пеня; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 штраф (фіксована сума); 744, 26 грн. - штраф (процентна складова)(а.с.4).
Встановлено, що розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань.
ОСОБА_1 не було спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості. 
Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, і наведених норм законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні всі підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у сумі 1993,51 грн. за період з 03 липня 2014 року (дата укладання договору між сторонами) по 08 січня 2019року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові).
Відтак, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що полягало у невірному тлумаченні статті 634 ЦК України.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд апеляційної інстанції доходить наступного. 
У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
03 липня 2014 року відповідач підписав анкету-заяву, при цьому підписана заява не містить даних, яку саме кредитну картку він отримав.
 Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу з якого можливо було б встановити тарифи кредитної картки. 
Також, судом встановлено, що в наданих позивачем розрахунках заборгованості за договором б/н від 03 липня 2014 року відсутні дані про те, за якою карткою зроблено розрахунок.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірно висновку відмовляючи у позові в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки з наданого позивачем розрахунку не вбачається, яку саме картку видано відповідачу, а тому не можливо вирахувати (тарифи картки) розмір відсоткової ставки за кредитом.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією, а також сум штрафів суд апеляційної інстанції доходить наступного. 
Відповідно до положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Керуючись статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Такі висновки викладені у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15.
Разом з тим, процентна складова штрафу підлягає зменшенню з урахуванням п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, штраф у розмірі 5% від ціни позову буде складати 228.33грн. (1993,51+2073,07+500=4566,58грн., відповідно 5% від 4566,58грн. становить 228.33грн.).
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією не підлягають до задоволення, оскільки недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, не допускається. 
За таких обставин, з ОСОБА_1 за період з 03 липня 2014 року (дата укладання договору між сторонами) по 08 січня 2019 року (дата визначена АТ КБ «ПриватБанк» у позові) підлягає стягненню наступна заборгованість:
-              1993,51 гривень- заборгованість за тілом кредиту;
-              500,00 гривень  -  штраф (фіксована частина);
-              228,33 гривень  - штраф (процентна складова). 
Відтак, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» частково знайшли своє підтвердження у матеріалах цивільної справи.
Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач  ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань перед позивачем АТ КБ «Приватбанк», що призвело до порушення прав останнього.
Суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із того, що  договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц про те, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Оскільки в матеріалах справи  відсутні докази зміни умов та тарифів договору, відповідач в свою чергу будучи належним чином повідомлений про розгляд справи зазначених обставин не оспорював. Крім того суд не може грунтувати своє рішення на припущеннях.
Крім того суд апеляційної інстанції вважає безпідставним фактичне звільнення боржника від сплати тіла кредиту, штрафних санкцій судовим рішенням, з урахування того, що відповідачем не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право   позивача було порушено відповідачем.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із  положень ст.ст. 634, 1054, ЦК України.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ КБ «ПриватБанк» сплатив судовий збір розмірі 1921,00 гривень (за подання позовної заяви) та 2881,50 гривень (за подання апеляційної скарги на рішення суду), що у сукупному розмірі складає 4802,50 гривень.
Предметом позову АТ КБ «ПриватБанк» є стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом, яка у загальному розмірі складає 16129, 43гривень.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 2721,84гривень.
За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 810,42 гривні (2721,84* 4802,50 / 16129, 43).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині відмови в позові про стягнення заборгованості по тілу кредиту та штрафів не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірному тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в цій частині відповідно до ст. 376 ЦПК України. 
На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості по тілу кредиту, штрафів та судових витрат скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованостізадовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ІПН: НОМЕР_1 ; місце проживання:  АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» (юридична адреса: 01001, міста Київ, вулиця Грушевського, 1Д; код ЄДРПОУ: 14360570) 1993,51 гривень заборгованості за тілом кредиту; 500,00 гривень штраф (фіксовану частину); 228,33 гривень штраф (процентну складову).
Стягнути з  ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ІПН: НОМЕР_1 ; місце проживання:  АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (юридична адреса: 01001, міста Київ, вулиця Грушевського, 1Д; код ЄДРПОУ: 14360570) судові витрати у розмірі 810,42 гривні.
В іншій судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «18» лютого 2020 року. 

Головуючий суддя	Л.П. Сушко  	
Судді	В.В. Гуль   	
 	О.І. Сліпченко