Дата документу 27.01.2020 Справа № 191/1254/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 191/1254/18 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М. 
Провадження №22-ц/807/232/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,  	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачка звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 09.03.2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 6400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банком виконані зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а відповідачка станом на 28.02.2018 року має заборгованість за кредитним договором -116046,31 грн., з яких: 6340,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 99694,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4009,58 грн. - заборгованість за пенею та нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5502,21 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам. Суд не врахував, що і заяву анкету і довіку про умови кредитування відповідачка підписала, а тому банк правомірно нараховував відсотки за користування кредитом, пеню та штрафи. Судом першої інстанції не враховано ту обставину, як строк дії картки, а саме, відповідачці було надано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до останнього дня 10\2017. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що перебіг пзовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі, враховуючи висновки Верховного Суду України про застосування положень ч. ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, викладені у постанові від 16.04.2014 року № 6-24 цс14, починається із наступного дня після спливу картки. Оскільки строк картки діє до останнього дня 10\17 року, а тому строк повернення кредиту в повному обсязі спливає 31.10. 2020 року. Позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. 
Відповідач відзив на апеляційну скаргу до суду не подавав.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.)), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, щро мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності до суду, при цьому суд першої інстанції взяв до уваги, що останнє погашення по процентам було 01 липня 2014 року, останній рух коштів по заборгованості за тілом кредиту - 30 вересня 2014 року, а позивач звернувся до суду 06 квітня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. 
З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 09.03.2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 6400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 9).
При цьому відповідач підписав не лише заяву від 09.03.2011 року, а і довідку про умови кредитування (а.с. 10) в якій визначені суттєві умови кредитного договору, як то відсоткова ставка за кредитом, встановлення порядку погашення кредиту щомісячними платежами, розмір пені та інше.
Відповідачкою в ході судового розгляду не заперечувався факт підписання вказаної Заяви та Довідки. Не спростовано відповідачкою і факту ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг. 
З розрахунку заборгованості наданого банком вбачається, що станом на 28.02.2018 року відповідачка має заборгованість за кредитним договором -116046,31 грн., з яких: 6340,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 99694,52 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4009,58 грн. - заборгованість за пенею та нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5502,21 грн. - штраф (процентна складова).
Відповідачкою під час судового розгляду не спростовано факту отримання грошових коштів від банку та розрахунку заборгованості.
Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив, що в результаті порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору б\н від 09.03.2011 року, у відповідачки виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом 28.02.2018 року складає - 116046,31 грн.
Визначаючи розмір заборгованості, який підлягає стягненню, колегія суддів виходить з наступного.
. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. 
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи, що строк кредитування за картковими рахунками встановлюється строком дії картки (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14) та закінчується 31 жовтня 2017 року, апеляційний суд зробив висновок про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі, а тому після його закінчення банк мав право вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла виключно у межах строку кредитування.
Суд першої інстанції наведених правил не врахував, не з`ясував й не дослідив питання перебігу позовної давності відповідно до вимог Закону, а також спливу позовної давності в частині чергових платежів. 
Таким чином, заборгованість підлягає стягненню виключно в межах строку кредитування та в межах позовної давності, про застосування якої просила відповідачка.
Враховуючи, що останній платіж здійснено позичальником у грудні 2014 року, банк звернувся з позовом 06 квітня 2018 року, тому заборгованість за відсотками має бути стягнута у період з 07 квітня 2015 року (3 роки до звернення до суду) до 31 жовтня 2017 року (закінчення строку кредитування).
Строк сплати суми кредиту настав 31 жовтня 2017 року, а тому позовна давність до цієї вимоги не спливла і вона підлягає задоволенню у повному обсязі.
Таким чином, із відповідачки на користь банку підлягає стягненню сума заборгованості за кредитом в розмірі 6340. 00 грн, заборгованість за відсотками в розмірі 74941. 40 грн. 
У частині стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості апеляційний суд зробив висновок про відсутність підстав для її стягнення в частині нарахування на відсотки, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а тому необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду (пункт 81 постанови ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).
Щодо нарахування пені в межах спеціальної позовної давності, то апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. 
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц ( провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другої статті 1050 ЦК України.
Аналогічна позиція викладна у Постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 640/7146/16-ц.
Разом з тим відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.
Враховуючи, що останній платіж здійснено позичальником у грудні 2014 року, банк звернувся з позовом 06 квітня 2018 року, тому заборгованість за пенею має бути стягнута у період з 07 квітня 2017 року (1 рік до звернення до суду) до 31 жовтня 2017 року (закінчення строку кредитування), що згідно розрахунку забргованості становить 700 грн.
Враховуючи, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно- правової відповідальності за одне й те саме порушення. У зв`язку із зазначеним суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відмову в задоволенні позовнимх вимог в частині стягнення штрафів.
Зробивши висновок про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційний суд скасовує оскаржуване судове рішення із ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.
Згідно з підпунктами "б", "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційний суд зробив висновок, що позов ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" підлягає частковому задоволенню, то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 1244.77 грн. Судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 1867.15 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 369,  374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заджовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2019 року у цій справі скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором від 09 березня 2011 року (б/н) у розмірі 81981.40 грн, що складається з: заборгованість за сумою кредиту - 6340. 00 грн, заборгованість за процентами - 74941.40 грн., заборгованість за пенею - 700 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК" судові витрати, понесені під час розгляду справи судом першої інстанції, у розмірі 1244.77 грн , судові витрати , понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1867.15 грн.
В іншій частині позову відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повна постанова складена 27 січня 2020 року.
Головуючий
Судді: