КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/914/2020
                                                                                                                                              Справа № 754/1955/19
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
12 лютого 2020 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області в складі судді Слободян Н.П. ухвалене в смт. Іванків Київської області 23 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак Світлана Миколаївна про визнання договору дарування домоволодіння недійсним,  
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування домоволодіння недійсним.
Позов мотивував тим, що 02 липня 2009 року за письмовою згодою ОСОБА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватний нотаріусом Турчак С.М. Київського міського нотаріального округу, це домоволодіння належало позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності подружжя.
Зазначав, що вказаний договір дарування був укладений з метою уникнення виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2010 року у справі № 2-508/10, яким задоволені вимоги ПАТ «Універсал Банк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором. 
Фіктивне укладання зазначеного договору дарування відбулося, оскільки стрімко розвивалася економічна криза, що призвело і до суттєвого зменшення доходів сім`ї та неможливості сплачувати розстрочену заборгованість, тому ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_2 звернулись до нього з пропозицією оформлення договору дарування на ОСОБА_2 , запевниіши позивача в тому, що він буде мешкати в квартирі за адресою АДРЕСА_2 або в АДРЕСА_1 .
02 липня 2009 року даний будинок був подарований ОСОБА_2 , але через рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без вагомих пояснень вигнали позивача з квартири, розірвавши з ним будь які стосунки. Крім того, ОСОБА_3 подала до нього позов про розірвання шлюбу.
Стверджував, що фіктивність договору підтверджується тим, що він до цього часу зареєстрований у спірному домоволодінні та до останнього часу проживав там, відповідачами не вчинено жодних дій на виконання даного правочину і введено його в оману щодо їх дійсних намірів, спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, які заздалегідь знали, що даний правочин не буде виконаний.
На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним укладений за його письмовою згодою між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування домоволодіння за вищевказаною адресою від 02 липня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С.М.
 
Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Турчак С.М. про визнання договору дарування домоволодіння недійсним відмовлено.
 
               Позивач ОСОБА_1 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 23 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилався на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним. Виклавши повторно обставини, наведені в позові, зазначив, що суд на вказані обставини уваги не звернув, надав невірну оцінку доказам, а саме, що договір був укладений за понад вісім місяців перед ухваленням судового рішення, після відкриття судової справи про стягнення боргу з ОСОБА_3 ,  реєстрація його місця проживання до цього часу у спірному майні є ознакою фіктивності договору.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування домоволодіння недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що правових підстав, передбачених нормами ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, ст. 65 СК України для задоволення позовних вимог немає.
 
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими,  відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб 13 лютого 2002 року (а. с. 13).
02 липня 2009 року за договором дарування житлового будинку, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С.М., реєстровий № 3572, ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 грудня 2005 року (а. с. 42 - 43).
Розділом 2 договору дарування сторони домовились, що під передачею житлового будинку за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваною від дарувальника ключів від житлового будинку та прийняття оригінального примірника договору, після його підписання та нотаріального посвідчення, свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваній ключі від житлового будинку та обдаровувана прийняла оригінальний примірник договору дарування житлового будинку. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджують передачу вказаного житлового будинку обдаровуваній.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_2 зареєструвала право власності за зазначений будинок 27 липня 2009 року (а. с. 58).
На а. с. 44 наявна згода ОСОБА_1 на укладення договору дарування житлового будинку як спільної сумісної власності, як такий, що набувався ними в період перебування в шлюбі. Погоджуючись на дарування, ОСОБА_1 заявляв, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї, погоджувався з тим, щоб умови договору дарування житлового будинку визначалися його дружиною ОСОБА_3 самостійно.
 
Згідно довідки Іванківської селищної ради  від 24 вересня 2018 року № 2693, ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 (а. с. 14).
 
На а. с. 9 - 12 наявне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2010 року у справі № 2-508/10 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Універсал Банк», третя особа ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору, яким позов ПАТ «Універсал Банк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитом в сумі 9950,08 доларів США, що еквівалентно 79235,47 грн., і судові витрати. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено, кредитний договір № 06\2023 К-07 від 28 березня 2007 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , розірвано. Стягнуто судові витрати. Розстрочено виконання рішення на 24 місяці, зобов`язавши ОСОБА_3 сплачувати на користь ПАТ «Універсал Банк» 3301,48 грн. щомісячно, починаючи з березня 2010 року по березень 2012 року.
Також позивачем надано відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про те, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець із 09 червня 2004 року, код КВЕД 60.22.0 - діяльність таксі (а. с. 101).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. 
 
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
 
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
 
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
 
Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц, постанова від 03 липня 2019 року, не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.
 
Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Отже, позивач звертаючись до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести відсутність у всіх учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
В позові та в доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір дарування від 02 липня 2009 року є фіктивним, оскільки не був спрямований відповідачами на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладений для уникнення виконання рішення суду від 25 березня 2010 року, яким із відповідача ОСОБА_3 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитом.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що правові наслідки, передбачені договором дарування, у вигляді реєстрації права власності і вступу у володіння відповідачем ОСОБА_2 шляхом здійснення ремонтних робіт і утримання будинку, чого не заперечувалось ОСОБА_1 , та врахувавши, що позивач у даній справі не надав докази відсутності у всіх учасників правочину наміру створити передбачені ним юридичні наслідки, недобросовісності учасників правочину не встановлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості оскарженого судового рішення спростовуються змістом спірного договору, матеріалами справи, які не містять доказів відсутності у всіх учасників правочину наміру створити передбачені ним юридичні наслідки, а також обґрунтованими висновками суду першої інстанції.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що фіктивність договору дарування від 02 липня 2009 року підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2010 року про стягнення заборгованості із ОСОБА_3 , зводяться до припущень заявника, що не може бути підставою для скасування оскарженого судового рішення. 
При цьому із матеріалів справи не вбачається, що оспорюваний договір дарування був укладений сторонами після звернення кредитора до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором саме із метою ухилення від зобов`язань, чому судом першої інстанції було надано належної оцінки.
 
Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що договір дарування укладено вже після відкриття провадження за позовом банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами.
 
Наявність реєстрації проживання позивача у спірному домоволодінні на даний час як не доводить, так і не спростовує обставин, викладених в позові, а тому доводи позивача в цій частині також відхиляються судом.
 
Не можна також погодитися із доводами апеляційної скарги, що доказом фіктивності договору дарування є невчинення жодних дій на виконання правочину, оскільки із матеріалів справи вбачається, що обдаровувана ОСОБА_2 вступила у фактичне володіння будинком, що не спростовується позивачем і доказів протилежного ним не надано.
 
Доводи апеляційної скарги, що правочин укладено між близькими родичами, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки жодними нормами ЦК України укладення договорів дарування між близькими родичами не заборонено і не є саме по собі ознакою фіктивності правочину. 
 
Апеляційний суд враховує, що спірний договір дарування був укладений відповідачами, які є між собою матір`ю та дочкою, визначене договором майно належало на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 (відчужувачу), яка мала право на розпоряджання своїм майном, за згодою іншого співвласника позивача ОСОБА_1 , який заявляв, що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї, і якому роз`яснено нотаріусом зміст статей 60, 65 СК України.
 
Також апеляційний суд враховує, що договір дарування не оскаржено з підстав його фіктивності самим ПАТ «Універсал Банк», на користь якого ухвалене рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 березня 2010 року, на яке посилається ОСОБА_1 .
 
Крім того, апеляційний суд враховує, що під час розгляду справи апеляційним судом позивач пояснював, що його обманули і таким чином заволоділи його майном, його право порушено саме тим, що відповідачі не допускають його до користування будинком, де він зареєстрований, іншого житла він не має і бажає таким чином захистити свої права.
 
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належну оцінку судом першої інстанції, а також до незгоди із судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2020 року.
 
Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.