ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 645/3578/16-ц
провадження № 61-21953св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Кіпенка І. С., Кокоші В. В., Кіся П. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, уточненим у вересні 2016 року, до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів комісії і купівлі-продажу, витребування майна та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що 12 лютого 2009 року між нею і ОСОБА_4 укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований у реєстрі за № 688.
Будучи наділеною за цим договором відповідними повноваженнями,   ОСОБА_4 26 серпня 2009 року уклала із ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що належала  ОСОБА_1 .
Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 визнано винними, зокрема, у вчиненні щодо  ОСОБА_1 злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, внаслідок якого ОСОБА_2 незаконного заволодів належною позивачу квартирою АДРЕСА_1 .
Цим вироком засуджено ОСОБА_3 до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на тринадцять років шість місяців із конфіскацією майна, що належить йому на праві власності, а ОСОБА_2 - до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на дев`ять років із конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.
Ухвалою апеляційного суду Харківської області 18 квітня 2016 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року щодо ОСОБА_3 змінений в частині призначення остаточного покарання і зменшено визначений йому строк позбавлення волі до одинадцяти років; в частині ОСОБА_2 вирок суду першої інстанції залишено без змін.
У ході розгляду кримінальної справи суди встановили, що усі договори, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , вчинені з метою шахрайського заволодіння майном ОСОБА_1 шляхом обману. 
Позивач зазначає, що її цивільний позов суд не вирішував, роз`яснивши право звернутися із відповідними вимогами у порядку цивільного судочинства. 
Вказує, що у зв`язку з вчиненням щодо неї злочину втратила на тривалий час можливість користуватися власним житлом, вимушена почергово мешкати у родичів та знайомих, її звичайний уклад життя змінився, вона перебуває у постійному стресі, у зв`язку з чим стан здоров`я погіршився. Ці обставини у сукупності зумовлюють значні моральні страждання.
За таких обставин просила стягнути з  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди по 150 000 гривень з кожного.
Крім того, з передбачених статтями 216, 230 ЦК України правових підстав просила визнати недійсними договір комісії від 12 лютого 2009 року, укладений між нею і  ОСОБА_4 , та договір купівлі-продажу від 26 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , за якими з її власності вибула квартира АДРЕСА_1 , а також повернути цю квартиру у її власність.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Протокольною ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_4 . 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року, ухваленим у складі судді Горпинич О. В., позов задоволено частково.
Визнано недійсним договір комісії від 12 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований у реєстрі за № 688.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру  АДРЕСА_1 .
Стягнено з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 5 000 гривень з кожного у відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Визнаючи недійсними оспорювані правочини, а також повертаючи квартиру у власність позивача, суд першої інстанції виходив з того, що договір комісії  ОСОБА_1 уклала під впливом обману, що підтверджується вироком у кримінальній справі, тому він є недійсним і не створює юридичних наслідків, у зв`язку з чим недійсним є і договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продала належну позивачу квартиру ОСОБА_2 . Так як квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння власника поза її волею, суд першої інстанції задовольнив вимоги про її витребування з чужого незаконного володіння на користь позивача. 
Стягуючи з відповідачів відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з їх неправомірними діями ОСОБА_1 втратила свою власність, у зв`язку з чим зазнала значних моральних страждань; розмір компенсації суд визначив із засад розумності, виваженості та справедливості.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не залучила ОСОБА_4 , яка є стороною оспорюваних договорів комісії та купівлі-продажу, до участі у справі як відповідача, чим обмежила останню у можливості реалізації своїх процесуальних прав, а на стадії апеляційного перегляду справи такі порушення усунути неможливо.  
Мотивів відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди рішення суду апеляційної інстанції не містить. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року. 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. 
Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , оскільки вона не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, не має статусу учасника справи і у неї відсутнє право на апеляційне оскарження судового рішення.
На думку заявника, апеляційний суд допустив порушення цивільного процесуального законодавства, так як прийняв до розгляду апеляційну скаргу, подану після закінчення строку на апеляційне оскарження, і не вирішив питання про поновлення цього строку. 
Вказала, що, відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції не врахував обставини, встановленні вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, у зв`язку з чим безпідставно позбавив її права на відшкодування шкоди, якої вона зазнала у зв`язку з вчиненням щодо неї неправомірних дій.
Відзив на касаційну скаргу не надходив
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3    жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У 2018 році справу передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи 
Апеляційним судом встановлено, що 12 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір комісії, відповідно до умов якого комісіонер ( ОСОБА_4 ) зобов`язалася діяти за дорученням комітента ( ОСОБА_1 ), вчиняючи правочини в її інтересах та за її рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків), у тому числі з правом здійснити продаж належної комітенту квартири  АДРЕСА_1 .
26 серпня 2009 року ОСОБА_4 як продавець та, одночасно, комісіонер за договором комісії і ОСОБА_2 як покупець уклали договір купівлі-продажу зазначеної квартири.
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на час розгляду справи квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за  ОСОБА_2 .
Також суд встановив, що з цим позовом, у якому заявлені вимоги про визнання недійсними договорів комісії і купівлі-продажу та повернення майна, ОСОБА_1 звернулася до  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , проте не залучила  ОСОБА_4 до участі у справі.
Протокольною ухвалою суду ОСОБА_4 залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; доказів її належного повідомлення про наявність цієї справи у провадженні суду матеріали справи не містять. 
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені у статті 203 ЦК України.
Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені параграфом 2 глави 16 ЦК України.
Зокрема, відповідно до статті 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 4 ЦПК України у тій же редакції здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Вказана стаття визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту, а саме такого, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Особами, які є сторонами у справі про визнання правочину недійсним, є, насамперед, сторони такого правочину, так як вирішення відповідного питання впливає на їх права та обов`язки. 
Правом визначати склад учасників справи при зверненні до суду наділений позивач, про що свідчить стаття 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Якщо позивач заявив позов до неналежного відповідача, суд за результатами її розгляду відмовляє у позові у відповідній частині позовних вимог та розглядає по суті ті вимоги, що заявлені до належного відповідача.
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_4 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у судовому засіданні 10 жовтня 2016 року, а рішення судом першої інстанції ухвалено 21 жовтня 2016 року. Доказів того, що  ОСОБА_4 належним чином повідомлялася про перебування цієї справи у провадженні суду і про залучення її до участі у справі, тобто мала реальну можливість реалізувати свої процесуальні права, матеріали справи не містять. 
Встановивши, що  ОСОБА_1 , звертаючись із цим позовом, не залучила до участі у справі як співвідповідача сторону оспорюваних договорів - ОСОБА_4 , хоча вирішення питання про їх недійсність стосується її прав та обов`язків, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договорів комісії та купівлі-продажу недійсними і повернення майна. 
Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , оскільки вона не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, не має статусу учасника справи і у неї відсутнє право на апеляційне оскарження судового рішення, касаційний суд відхиляє.
У справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб. 
Стаття 38 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, визначала, що сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження (крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.
Представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді. Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа (статті  40, 44 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом).
ОСОБА_5 , підписуючи і подаючи апеляційну скаргу, діяла як представник на підставі довіреності особи, яка бере участь у справі, - ОСОБА_4 , а не як самостійний учасник справи. За таких обставин твердження заявника про те, що ОСОБА_5 не має права на апеляційне оскарження рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року, не спростовують правильності висновків апеляційного суду про прийняття апеляційної скарги. 
Посилання заявника на те, що апеляційний суд допустив порушення цивільного процесуального законодавства, так як прийняв до розгляду апеляційну скаргу, подану після закінчення строку на апеляційне оскарження, і не вирішив питання про поновлення цього строку, є помилковими.
Суд апеляційної інстанції, оцінивши наведені у заяві ОСОБА_4 про поновлення строку на подання апеляційної скарги причини його пропущення, дійшов висновку про їх поважність та в ухвалі від 13 січня 2017 року про відкриття апеляційного провадження поновив ОСОБА_4 цей строк. 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, в частині вирішення позовних вимог про визнання договорів комісії та купівлі-продажу недійсними і повернення майна ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення рішення апеляційного суду у відповідній частині без змін.
Проте, відмовляючи  ОСОБА_1 у задоволенні позову повністю, суд апеляційної інстанції не мотивував скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди. Обставини, якими обґрунтовані відповідні позовні вимоги, апеляційний суд не встановлював та не перевіряв; у рішенні суду апеляційної інстанції узагалі відсутні будь-які висновки щодо перевірки законності та обґрунтованості рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року у цій частині.
Незалучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4 , чим мотивована відмова у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів і повернення майна, не має правового значення для вирішення позову у частині відшкодування моральної шкоди, так як ці вимоги мають інші правові підстави, зокрема, встановлені вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року неправомірні дії відповідачів щодо позивача. 
Фактично суд апеляційної інстанції, у порушення статті 303 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, не переглянув справу в частині позовних вимог до  ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та не перевірив у межах своїх процесуальних повноважень законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Оскільки суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції повністю і ухвалив нове рішення про відмову у позові, не перевіривши і не спростувавши обставини та доводи, якими позивач обґрунтувала вимоги про відшкодування моральної шкоди, та жодні мотиви, з яких виходив суд при відмові у стягнені такого відшкодування, у рішення відсутні, тобто апеляційний суд фактично не переглянув справу у цій частині, ухвалене судом рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди не може вважатися законним і обґрунтованим, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене та, переглянувши у відповідності до визначених цивільним процесуальним законодавством повноважень справу в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, ухвалити у відповідній частині судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення апеляційного суду без змін у частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів та повернення майна, а у іншій частині передає справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними і витребування майна залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов