Номер провадження: 22-ц/813/3317/20 
Номер справи місцевого суду: 522/1438/17
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В.І.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 - адвоката Шушулкової В.Д.,
відповідача                         ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Гакмана М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення моральної та матеріальної шкоди, 

                                встановив:
       
23 січня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди, який 14 лютого та 06 квітня 2017 року уточнила, та просила стягнути з відповідачів солідарно на свою користь  матеріальну шкоду, завдану неправомірними діями їх малолітнього сина, ОСОБА_4 , у розмірі 1001,40 грн., моральну шкоду в розмірі 150000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 18000 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору (т.1, а.с.66-70).
При цьому позивач посилалась на те, що 18 липня 2015 року приблизно о 09:30 годин її син  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився у приміщенні під`їзду будинку АДРЕСА_1 разом із сином відповідачів, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Знаходячись у вказаному приміщенні, малолітній ОСОБА_4 , використавши малозначний привід, вступив у конфлікт з її сином, ОСОБА_5 , під час якого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді закритих компресійних переломів VIII та XI грудних хребців.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 644 від 03.03.2016 року дані тілесні ушкодження викликали тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні і відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

За даним фактом вона зверталася до Приморського ВП у м. Одесі, проте 19.10.2016 року слідчим СВ Приморського ВП у м. Одесі Константіновою А.Г. було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з недосягненням ОСОБА_4 віку кримінальної відповідальності.
У зв`язку з протиправними діями ОСОБА_4 у відношенні до її малолітнього сина, вона зазнала матеріальних збитків, що пов`язані з наданням сину медичної допомоги в період, коли він знаходився на лікуванні у КУ «ООМЦПЗ», у загальному розмірі 1001,40 грн., що складається з витрат на лікарські засоби та витрат на комп`ютерну томограму.
Добровільно відшкодовувати завдану шкоду відповідачі категорично відмовляються.
Навпаки, з боку батьків ОСОБА_4 на постійно надходять погрози в її бік. За період з 2015 року вони жодного разу навіть не поцікавилися самопочуттям її сина, не надали жодної допомоги для його лікування, не здійснили спроб для врегулювання даного конфлікту.
Крім цього, внаслідок скоєння цього злочину і у зв`язку з відмовою відповідачів добровільно відшкодувати завдані збитки, вона була вимушена звернутися до адвокатів для надання їй правової допомоги з цього питання.
Так, згідно акту виконаних робіт від 04.01.2016 року нею було оплачено послуги загальною вартістю у 15000 грн. і також сплачено 3000 грн. витрат на правову допомогу у зв`язку з представництвом інтересів у Приморському районному суді м. Одеси.
Крім цього, скоєним злочином її синові та їй особисто було також нанесено і моральну шкоду, яку вона оцінює в 150 000 грн.
Наявність такого роду травми сама по собі свідчить про наявність як фізичних, так і душевних страждань, які полягають перш за все у тому, що у її сина порушився звичайний ритм життя, він почав втрачати своє соціальне життя, в нього суттєво порушилися відношення з іншими дітьми, адже ОСОБА_4 наніс йому тілесні ушкодження у присутності інших дітей. Крім цього при нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_4 публічно принижував її сина, внаслідок чого у ОСОБА_5 з`явилася психологічна травма, а саме - він не почуває себе впевнено, всіляко почав уникати контактів з іншими дітьми.
Коли її син отримав тілесні ушкодження від незаконних дій ОСОБА_4 та йому був виставлений діагноз «компресійний перелом грудних хребців», вона була дуже налякана, адже такі травми можуть мати негативні наслідки для її дитини на все життя.
Крім цього, дитина була вимушена тривалий час постійно знаходитися у лежачому положенні та вона постійно здійснювала догляд за своїм сином.
Внаслідок триваючого стресу в неї порушився режим сну і вона могла відпочивати тільки після прийому транквілізаторів, стали погані відносини з родичами.

Відповідачі позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що їх син ОСОБА_4 не наносив сину позивачки - ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, а тому вони не повинні нести будь-якої відповідальності, у тому числі матеріальної і моральної за дії, які їх син відносно ОСОБА_5 не вчиняв. 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 1001,40 грн., моральну шкоду в розмірі 4000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі  3000 грн., а всього 8001,40 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  судовий збіру розмірі 1445 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  судовий збіру розмірі 1445 грн.
У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Ухвалене судове рішення оскаржується як позивачем, так і відповідачами у справі.

Так, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу, за яким позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року, та закриття провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, відзив  ОСОБА_2  та ОСОБА_3 на апеляційнускаргу ОСОБА_1 (т.1, а.с.153-157), усних заперечень проти кожної апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що 18 липня 2015 року приблизно о 09:30 год. син позивачки  ОСОБА_1  -   ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився у приміщенні під`їзду будинку АДРЕСА_1 разом з сином відповідачів -  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , де малолітній  ОСОБА_4 , використавши малозначний привід, вступив у конфлікт з  малолітнім  ОСОБА_5 , під час якого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді закритих компресійних переломів VIII та XI грудних хребців, а тому у відповідності до ч. 1. статті 1178 ЦК України батьки малолітнього ОСОБА_4 - відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повинні нести матеріальну та моральну відповідальність перед матір`ю малолітнього ОСОБА_5 .

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є відповідачі у справі: батько -  ОСОБА_3  та мати - ОСОБА_2 . 

Із витягу з кримінального провадження № 12015160500009736 до Приморського РВ м.Одеси 22.10.2015 року надійшла заява ОСОБА_1 , яка просила прийняти заходи до батьків малолітнього ОСОБА_4 , з посиланням на те, що 18.07.2015 року, приблизно о 09:30 год., їх сином її сину ОСОБА_5 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому двох хребців.
Згідно висновку експерта № 644 від 12.04.2016 р. на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_5 , 2004 року народження, та даних медичної документації на нього, у ОСОБА_5 малися тілесні ушкодження у вигляді закритих компресійних переломів тіл VІІІ та ХІ грудних хребців.
Дані ушкодження утворилися незадовго до надходження ОСОБА_5 до стаціонару, і таким чином, могли бути заподіяні 18.07.2015 р.
Описані ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

19.10.2016 року слідчим СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12015160500009736 від 22.10.2015 р. у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Однак, постановою прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 від 16.05.2017 року вищевказану постанову про закриття кримінального провадження № 12015160500009736 від 19.10.2016 року, було скасовано як винесену передчасно та не обґрунтовано (т.1, а.с.46-47).
У зв`язку з цим, 10.10.2017 року слідчим СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області було винесено нову постанову про закриття кримінального провадження № 12015160500009736 від 22.10.2015 р. (т.1, а.с.72-73).

Як вбачається з мотивувальної частини постанови в ході досудового слідства встановлено, що 18.07.2015 р. приблизно о 09 год. 30 хв. малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , використавши малозначний привід, вступив у конфлікт з малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час якого заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді закритих компресійних переломів тіл VIII та XI грудних хребців, які відповідно до висновку експерта № 644 від 12.04.2016 року, відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Оскільки кримінальна відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України відповідно до ст. 22 КК України настає з 14 років, та малолітній ОСОБА_4 не досяг віку, з якого може настати кримінальна відповідальність, то він не є суб`єктом злочину.
У зв`язку з цим, даний факт виключає можливість подальшого проведення досудового розслідування, а кримінальне провадження підлягає закриттю відповідно до п. 2 ст. 284 КПК України.

Задовольняючи позов в частині стягнення матеріальної шкоди, суд виходив із того, що згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом ч. 1. статті 1178 ЦК України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.
Оскільки в період перебування малолітнього  ОСОБА_5 на лікуванні у КУ «ООМЦПЗ», позивачкою були понесені витрати в загальному розмірі 1001,40 грн., що складається з витрат на лікарські засоби та витрат на комп`ютерну томограму, про що надано відповідні медичні документи та квитанції, то суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому суд обгрунтовано керувався роз`ясненнями Верховного Суду України, які ним висвітлені в Постанові Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, згідно яких за шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досяг п`ятнадцяти років, несуть відповідальність перед потерпілим його батьки (усиновителі), опікуни, а у відповідних випадках учбові, виховні або лікувальні заклади за наявністю загальних підстав. При цьому слід мати на увазі, що батьки (усиновителі) або опікуни несуть майнову відповідальність у випадках, коли шкода, заподіяна неповнолітнім, є наслідком нездійснення за ним контролю, неналежного виховання або неправильного використання щодо них своїх прав; учбові, виховні і лікувальні заклади несуть майнову відповідальність за шкоду, якщо вона виникла внаслідок нездійснення ними належного контролю за неповнолітнім в час знаходження його під їх наглядом.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що з відповідачів на користь позивачки солідарно слід стягнути матеріальну шкоду, завдану неправомірними діями їх малолітнього сина, ОСОБА_4 у розмірі 1001,40 грн.

Що стосується відшкодування позивачці моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив із того, що в результаті дій малолітнього сина відповідачів позивачці та її сину було завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, порушенні звичайного ритму життя, які негативно позначились на їх загальному психологічному стані. Завдану шкоду з урахуванням конкретних обставин справи, суд обгрунтовано оцінив в розмірі 4000 грн., які слід стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивачки.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність стягнення на її користь з відповідачів завданої моральної шкоди у сумі 150 000 грн., то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Як свідчать матеріали справи, малолітньому ОСОБА_4 на час скоєння ним правопорушення виповнилось всього 7 років, його дії були необережні, оскільки він не міг передбачити наслідків своїх дій і того, що внаслідок цих дій малолітньому ОСОБА_5 , якому виповнилось 10 років, будуть завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Тобто, в даному випадку ОСОБА_4 діяв не навмисно, а необережно, враховуючи його малолітній вік і неможливість у зв`язку з цим оцінити виниклу ситуацію.

З підстав викладеного, вирішуючи питання про відшкодування завданої позивачці моральної шкоди, суд виходив також із тих обставини, що дії малолітнього ОСОБА_4 не є наслідком нездійснення за ним контролю, неналежного виховання або неправильного використання щодо нього батьками своїх прав та обов`язків.
При цьому, доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що неправомірні дії стосовно її малолітнього сина сталися в присутності інших дітей, а також про те, що ОСОБА_4 публічно принижував її сина, внаслідок чого у ОСОБА_5 з`явилася психологічна травма, а саме - він не почуває себе впевнено, всіляко почав уникати контактів з іншими дітьми, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи і є такими, що не доведені позивачем у справі.

Що стосується розподілу між сторонами судових витрат, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу.
У відповідності до квитанції до прибуткового касового ордеру № 37 від 07.03.2017 року ОСОБА_1 сплатила 3000 грн. на правову допомогу у зв`язку з представництвом її інтересів у Приморському районному суді м. Одеси.

У зв`язку з цим, суд вирішив зазначене питання та стягнув з відповідачів солідарно на користь позивачки суму витрат, понесених нею на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Що стосується витрат на правову допомогу у розмірі 15 000 грн., які вона понесла фактично за рік до звернення до суду з даним позовом (т.1, а.с.28), то суд обгрунтовано відмовив в задоволенні вимог про стягнення судових витрат в цій частині, оскільки зазначені витрати не були понесені по даній справі, первісний позов по якій заявлений лише 23.01.2017 року.

Також при зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір в загальному розмірі 2890 грн., які згідно до ст. 88 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь позивачки стягнуто судовий збір в розмірі по 1445 грн. з кожного, з чим погоджується колегія суддів.

Що стосується постанови про закриття кримінального провадження від 05 лютого 2020 року, копію якої долучено до матеріалів справи за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Шушулкової В.Д. (т.2, а.с.65-71), то колегія суддів зазначає, що фактично мотивувальна частина постанови не спростовує оскаржуваного судового рішення, оскільки в ній вказано про існування ситуації, яка виникла між малолітніми ОСОБА_4 і ОСОБА_5 18.07.2015 року, та відповідно до якої необережними діями ОСОБА_4 було завдано шкоди здоров`ю ОСОБА_5 .
Так, у вказаній постанові зазначено про відсутність приводів, що могли б викликати в ОСОБА_4 бажання завдати будь-які тілесні ушкодження ОСОБА_5 .

Разом з тим, кримінальне провадження було закрите у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку з недосягненням віку кримінальної відповідальності, а також через незначний його життєвий досвід, відсутності достатньої інформованості про граничні обставини поведінки.

Крім викладеного колегія суддів зазначає, що за змістом ч.6 ст. 82 ЦПК України підставами звільнення від доказування є ухвала суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З цих підстав, слід зробити висновок, що вищевказана постанова про закриття кримінального провадження від 05 лютого 2020 року є обов`язковою для суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Всі інші обставини, у тому числі і висновки слідчих органів про відсутність в діях ОСОБА_4 вини, як однієї із складових частин кримінального правопорушення, не є обов`язковими для суду.

Таким чином, оскільки у вищевказаній постанові про закриття кримінального провадження від 05 лютого 2020 року йдеться про дії, які були вчинені 18.07.2015 року ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_5 , суд дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , про що вказано вище.

З огляду на викладене, є безпідставними доводи відповідачів у справі і заявників апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відсутність правових підстав для буд-якого задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і необхідності закриття у зв`язку з цим апеляційного провадження у справі. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які кожен із них посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 12.02.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра