Номер провадження: 22-ц/813/4082/20 
Номер справи місцевого суду: 500/3661/18
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л.І.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,
За участю секретаря судового засідання: Ткачука В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ізмаїльський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ізмаїльський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому з урахуванням уточнень (а.с. 2-3, 37-38) просив суд позбавити відповідачів права користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
       Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ізмаїльський районний відділ ДМС України в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщення – задоволено частково.
Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ізмаїльським РВ в Одеській області 24.09.1998 року), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ізмаїльським РВ в Одеській області 15.01.2004 року) права користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В частині позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_4 права користування житловим будинком, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року скасувати в частині відмови у позбавленні ОСОБА_4 права користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та позов задовольнити повністю. 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.12.2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ізмаїльський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщенням.
       Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.
       Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. – головуючий суддя, судді – Гірняк Л.А., Сегеди С.М., що є підставою для прийняття справи до провадження.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ізмаїльський районний відділ Державної міграційної служби України в Одеській області про позбавлення права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року. Підготовку справи до судового розгляду в апеляційній інстанції визнано закінченою та призначено розгляд справи у приміщені Одеського апеляційного суду. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
До суду апеляційної інстанції з`явився представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду, в частині його скарження, зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними та господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за №88 (а.с.5)
Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №51817767 від 07.05.2018 року спадкоємцем є ОСОБА_1 (а.с.6).
Заочним рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 29.03.2017 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був розірваний, рішення набрало чинності 11.05.2017 року (а.с.8).
Згідно довідки за № 804 від 22.05.2018 року виданої Саф`янською сільською радою Ізмаїльського району, в тому що згідно запису погосподарської книги №02 виконавчого комітету Саф`янської сільської ради в домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_3 зареєстровані, але фактично не проживають громадяни ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .(а.с.9)
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено довідками відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 01.08.2018 року (а.с. 14-19).
Судом також встановлено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , зареєстровано шлюб 14.06.2016 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актова запис № 301, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу « ОСОБА_9 ». (а.с. 45)
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження виданим Ізмаїльським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 625 (а.с.46).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 втратили право користування житлом, житловим будинком з надвірними спорудами розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , в той час як позовні вимоги відносно відповідача ОСОБА_4 , яка має малолітню дитину, задоволенню не підлягають. 
Оскільки рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині відмови у позбавленні ОСОБА_4 права користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється. 
Апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, в частині його оскарження, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 .
Право власності за ОСОБА_1 зареєстроване на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 07 травня 2018 року приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Т.І., серія та номер 808 (а.с.5).
В уточненій позовній заяві, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_3 фактично за зазначеною адресою не мешкають вже кілька років, отже втратили право користування житловим приміщенням. Оскільки самі вони не вчиняють жодних дій для зняття з реєстрації у будинку позивача, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки така ситуація, не відповідає його інтересам, з огляду на те, що він не може оформити субсидію, крім того вказана ситуація надає відповідачам формальне право знову вселитися до будинку та вселити разом з ними їхніх неповнолітніх дітей.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 також зазначив, що сама ОСОБА_11 підтвердила, що дійсно в будинку не проживає кілька років, а фактично мешкає в іншому селі зі своїм чоловіком ОСОБА_8 , а тому втратила будь – які права на проживання там.
На підтвердження вказаних доводів, представником ОСОБА_1 – ОСОБА_5 до суду була надана довідка Ларжанської сільської ради Одеської області від 21.08.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_11 мешкає без реєстрації з 2017 році за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 95). 
Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Обґрунтованими є доводи апелянта про те, що в оскаржуваному рішенні стосовно ОСОБА_11 судом не була застосована ст. ст. 405 ЦК України
Так, частиною 2 ст. 405 ЦК України, передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5 члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Отже, враховуюче вищенаведене, до даних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає втрату права на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік.
При цьому, апеляційний суд також враховує, що судом першої інстанції було задоволено позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 права користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачі це рішення місцевого суду не оспорили, з висновками суду першої інстанції погодилися.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо ОСОБА_4 слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення таких вимог.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, відтак має бути залишеним без змін.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,–
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року – скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо ОСОБА_4 .
Прийняти в цій частині постанову, якою вимоги ОСОБА_1 – задовольнити та визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В решті рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 18.02.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

                                                                С.М. Сегеда