ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«23» січня 2020 року
м. Харків
справа № 642/1820/19-ц
провадження № 22ц/818/286/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Бровченка І.О., Маміної О.В.,
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2019 року в складі судді Проценко Л.Г.
                                       в с т а н о в и в:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2018 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі заяви (11 травня 2018 року) і до досягнення повноліття дитини.

Зазначив, що на сьогодні він не має постійного місця роботи, тому сума аліментів вираховується з середнього місячного заробітку по регіону, яка станом на січень 2019 року становить 8029,00 грн. Таким чином розмір належних до сплати аліментів складає 2007,25 грн на місяць, що є непомірною, надто обтяжливою для нього.

Вказав, що він обліковується в Подільській районній філії Київського міського центру зайнятості як такий, що з 04 вересня 2018 року шукає роботу. З 18 лютого 2019 року має статус безробітного. Жодних доходів, у тому числі, соціальних виплат не отримує. Таким чином, з моменту ухвалення рішення змінився його матеріальний стан. 
26 вересня 2018 року він вдруге одружився з ОСОБА_4 , яка на сьогодні є безробітною, тому фактично перебуває на його утриманні.

Посилався на те, що на його утриманні також перебуває його батько ОСОБА_5 , який є пенсіонером. Жодного іншого прибутку він, окрім пенсії, не отримує, є хворою людиною.

Зазначив, що на потреби його родини щомісячно витрачається 3500,00 грн – 4000,00 грн тільки на комунальні послуги. Також, він щомісячно здійснює перерахування грошової суми різного розміру (1000,00 грн – 1200,00 грн) для матеріальної допомоги батькові, здійснює інші побутові витрати.

Вказав, що стан його здоров`я погіршився з часу винесення рішення, у зв`язку з чим він постійно несе додаткові значні витрати на медикаменти, періодичні обстеження та проходження стаціонарного лікування. Зокрема, у січні-лютому він звернувся до лікаря-уролога. Після відповідних аналізів йому визначено необхідність хірургічного втручання. За лікування він витратив близько 19 000,00 грн. Станом на сьогодні потребує додаткових медикаментів у зв`язку із процесом реабілітації та підтримання стану здоров`я.

Вважав, що запропонована ним сума 1200,00 грн становить більше 50 % прожиткового мінімуму за усі періоди, визначені державним бюджетом, до кінця 2019 року. Така сума є помірною для нього, а також достатньою для забезпечення участі батька у розвитку дитини відповідно до законодавства України.

Просив встановити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1200,00 грн на місяць, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття дитини; вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав доводи та вимоги позову. При цьому зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на його утриманні перебувають дві особи, а він є непрацевлаштований, має статус безробітного і більше одного року не має стабільного заробітку; що працевлаштування є правом, а не обов`язком людини; що на даний час він живе за рахунок попередніх заощаджень, однак у зв`язку з гострою необхідністю лікування йому довелося заплатити велику суму грошей; що свідчення його батька також є доказом, який судом проігноровано та ніяким чином не враховано при винесенні рішення; що суд першої інстанції використав рішення ЄСПЛ, що не має відношення до справи.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів, що після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, у нього погіршився матеріальний стан, що є підставою зменшення розміру аліментів та визначення його розміру у твердій грошовій сумі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі заяви (11 травня 2018 року) до досягнення повноліття дитини.

Постановою Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року вказане рішення суду залишено без змін.

Цим судовим рішенням Харківський апеляційний суд зазначив, що звільненням за власним бажанням 03 серпня 2018 року, яке відбулося після пред`явлення до нього позову про стягнення аліментів, він штучно створив умови для зменшення розміру аліментів, що не відповідає найкращим інтересам дитини.

14 вересня 2018 року ОСОБА_7 змінила своє прізвище на « ОСОБА_8 » (а. с.21).

26 вересня 2018 року ОСОБА_9 вдруге зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 та після шлюбу він змінив прізвище з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_8 ».

Відповідно до довідки Подільської районної філії Київського міського центру зайнятості № 1249 від 04 вересня 2018 року ОСОБА_11 дійсно облікований в Подільській районній філії Київського міського центру зайнятості як такий, що шукає роботу з 04 вересня 2018 року (а. с.19).

Згідно довідки Подільської районної філії Київського міського центру зайнятості № 302 від 19 лютого 2019 року ОСОБА_1 дійсно облікований в Подільській районній філії Київського міського центру зайнятості як такий, що шукає роботу з 18 лютого 2019 року. Статус безробітного надано з 18 лютого 2019 року (а. с.20).

З копії трудової книжки ОСОБА_12 вбачається, що 20 червня 2018 року вона звільнена з роботи за угодою сторін ч.1 ст.36 КЗпП України (а. с.22).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що ОСОБА_1 за період з 3 кварталу 2018 року по 4 квартал 2018 року нараховано заробітної плати в розмірі 15 044,49 грн, утримано податку – 2708,01 грн. Звільнено з роботи 03 серпня 2018 року (а.с.27).

Матеріали справи містять копії актів про надані медичні послуги, що складені представником замовника ОСОБА_1 та представником виконавця Товариством з обмеженою відповідальністю «НЕОМЕД 2007» медичний центр «Мати та дитина» від 08 лютого 2019 року на суму 578,00 грн, від 21 січня 2019 року – 1876,00 грн, від 30 січня 2019 року – 814,00 грн, від 08 лютого 2019 року – 8300,00 грн, від 08 лютого 2019 року – 8114,00 грн, від 08 лютого 2019 року – 91,00 грн (а. с.28-36).

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_13 є пенсіонером за віком, який страждає на остеохондроз, гіпертрофію лівого шлуночка, первинний поліостеоартроз, реактивний синовиит, медулярну гіперплазію простати, варикозну хворобу (а. с.39-45).

З копії квитанції № 455/3467 від 10 січня 2019 року вбачається, що за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 сплачує ОСОБА_4 та проводить розрахунки зі своєї банківської картки АТ «УкрСиббанк» (а. с.23-26).

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. 

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 51 Конституції України  та  статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:  стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі, на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Разом з тим, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.

Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Згідно вимог статті 192 СК України  розмір аліментів може бути змінений за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника чи одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доведення саме вказаних обставин є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів, у тому числі, і шляхом зміни способу їх стягнення.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 липня 2019 року, справа № 415/4386/16-ц, провадження № 61-21056св18.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не довів, що після ухвалення судового рішення у нього погіршився матеріальний стан. Він є працездатною, здоровою особою, інших утриманців немає. Копії актів про надані медичні послуги, які містяться на аркушах справи №№28-36, не свідчать про те, що медичні послуги надавалися саме ОСОБА_1 . Той факт, що його батько є пенсіонером за віком, та оплата за комунальні послуги не є доказами погіршення матеріального стану ОСОБА_1 і підставою для зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення. 

Також, судова колегія зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом удосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року №2037- ІІІ, внесено зміни у Сімейний кодекс України.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Таким чином, саме стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів - в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі.

Виходячи з наведеного колегія суддів приходить до висновку, що підстав для зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення аліментів немає, оскільки у ОСОБА_1 , по – перше, відсутні правові підстави для зміни способу стягнення, а по-друге, докази погіршення майнового стану ОСОБА_1 відсутні. 

Щодо посилань ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду України в справі №6-143цс13 від 05 лютого 2014 року, колегія суддів зазначає, що ця правова позиція щодо можливості зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення була сформована до внесення відповідних змін у Сімейний кодекс України, тобто до викладення частини 3 статті 181 СК України в редакції, де визначений рішенням суду спосіб стягнення аліментів змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. 

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1  в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        І.В. Бурлака

Судді                                                                 І.О. Бровченко

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.